579 



Die Gasleromycelen Ungarns p. (il, lal). VII, lii^. 11 — 14, tab. VIII, 

 lig. 19. 1904. — (i. (jiiadrifidiim Persoon, Synopsis inelhodica fiingorum 

 p. 133. 1801. p. p. — G. fornicdtus Fries, Systeiua mycologicuin III, 

 p. 12. 1829. j). p. 



Ung fVuklkropp klotrund, hvil. Exoperidiel delar sig vid mog- 

 naden i två lager, ett yttre, Ilockigt, som är fastvuxet vid substratet 

 som en skålformig hinna, och ell inre hvilaktigt, hvilket regelbun- 

 det splittrar sig i fyra llikar. Dessa äro starkt hvalllikt omkrängda, 

 sä alt endoperidiet höjes upp liksom pa fyra slyltor. Kndoperidium 

 kort men tydligt skaftadt, allängt, ägglormigl eller päronformigl, vid 

 basen försedt med en apofys, grätl, blagratt, brunt eller svart, glatt 

 eller mer eller mindre pruinöst. Perislomfält blekt, skarpt afsatt, i 

 centrum utlöpande i en mycket liten, af sammanhäftande trådar 

 bildad, slät peristomtub. Capillitium brunt, 5 — 8 fi i diam. Sporer 

 bruna, klotrunda, knottriga, 4 — 5 ^ i diam. 



Liten art men mycket varierande ttll storleken. Endoperidium 

 4 — 10 mm. i diam., exoperidium (utbredt) 2 — 5 cm., höjd 1 — 4 cm. — 

 Varierar i flera hänseenden rätt afsevärdt. Endoperidiet är i regel 

 kastanjebrunt — svartbrunt och glatt, men former med pruinösa hvit- 

 gråa endoperidier förekomma äfven, ehuru sällsynt; peristomfältet är 

 då af samma färg som det öfriga endoperidiet. I vanliga fall äro 

 exoperidiets llikar i kanten tydligt inåtböjda och därför smala, men 

 llikarna kunna ibland äfven vara breda och ej inåtböjda. Flikarnes 

 antal är så godt som alltid 4, men 8- och 5-flikade exemplar före- 

 komma äfven. Hvad storleken angår, framgår af ofvan anförda mått 

 att variationerna äro afsevärda. 



G. coronatiis (Schseff.) Schroet. har mycket ofta förblandats med G. 

 fornicatiis (Huds.) Fr., och först nyligen har full klarhet vunnits 

 rörande dessa båda arters inl)ördes förhållande. G. coronalus (Scha^lT.) 

 Schroet. är mindre samt har skarpt afsatt perislomfält, under det 

 att G. fornicatiis (Huds.) Fr. i regel är betydligt större samt saknar 

 markeradt perislomfält. Den förra arten växer företrädesvis i myll- 

 rika barrskogar, under det att den senare föredrar sandiga platser 

 i löfskog. G. fornicatiis (Huds.) Fr. är hittills icke känd från Sverige, 

 men torde dock kunna förekomma. 



Ehuru G. coronatiis (SchieiT.) Schroet. utan tvifvel är en bland de 

 vanligaste jordstjärnorna i södra och mellersta Sverige, har jag blott 

 erhållit exemplar från Uppland, Upsala flerstädes. Östhammar, Lönn- 

 holmen 1884 (Th. M. Fhies), Stockholm, Kaknässkogen (L. Romell), 

 Lilljansskogen (L. Romell), Södermanland, Tystberga s:n, Rogsta 



