Ö91 



sedan rent af frapperas af den Irohel, hvarnied del hålles samman 

 i alla nya hithörande individ, man möter.^) 



Det bör tilläggas, att den konstans jag funnit hos formerna i na- 

 turen, bekräftats i nya generationer vid odling. Sedan mer 

 än tio ar tillbaka har jag hållit på med kulturer af rosor, först i 

 framlidne häradshöfding C. O. Schlytehs trädgård a Högsgard i 

 Hög och sedan i de trädgårdar, jag själf innehaft i Ilsbo och Has- 

 sela, allt i Helsingland. Jag har härunder haft tillfälle alt granska 

 mellan ,'500 och 400 fröplantor, som hunnit så långt att de kunnat 

 bestännnas. Det utsådda fröet har dels varit kontrolleradt rent från 

 främmande inblandning, da det alstrades, dels okontroUeradt; och 

 det har tillhört ett flertal former. Det skulle föra mig för långt 

 från ämnet att här ingå på en detaljerad redogörelse för dessa kul- 

 turer. Resultatet af dem har varit, att då fröet tagits från individ^ 

 som ej blifvit llyttade, har jag i båda fallen nästan utan undantag 

 fatt samma form igen. Likadant har förhållandet varit med de 

 kulturer, som verkställts af Dinglp:r (10) och Almquist (4). 



Da jag emellertid äfven haft det syftet med mina kulturförsök att, 

 om möjligt, få fram mutationer, beslöt jag pröfva den af De Vrie:s 

 i samband med Wagners migrationsteori framkastade tanken, alt 

 frö från Hyllade individ i detta hänseende skulle vara särdeles gynn- 

 samma. Som likväl en /?osa-kultur har ett jämförelsevis långvarigt 

 förlopp — när nötterna utsås på hösten det ena året, gro fröna 

 icke förrän andra eller tredje våren därefter, och sedan behöfves i 

 lyckligaste fall 3 å 4 år, innan plantorna komma till blomning och 

 fruktsättning — kunde det icke bli tal om att afvakta 3:e till ö:e 

 generationen, efter flyttningen, d. v. s. de generationer, hvilka 

 vanligen först visa en större föränderlighet, utan såg jag mig 

 hänvisad till ett och samma flyttade individ, som under nägra 



') Almquist (2—4) har visserligen nyligen i en serie afhandlingar öfver formutred- 

 ningen hos hvad han nu kallar R. Afzeliana, förut R. solstitialis, offrat mycket åt 

 den gamla tro.ssatsen om öfvergångsformer hos rosorna; men beror detta på: dels 

 att han missuppfattat en del af mig urskilda typer och bortblandat andra sådana^ 

 dels att han måste komma till en artificiell uppdelning af formerna på grund 

 däraf, att han antar en fullständig parallelism mellan formerna hos de stora för- 

 greningarna af hufvudarterna. Att utvecklingen hos dessa skall gå i likartad rikt- 

 ning, säger sig själft, men det är hvarken rimligt eller naturenligt att fordra, att 

 den därför skall vara fullt analog. Denna olyckliga parallelism har hittills gjort 

 J?osa-studiet ofruktbart och misstänkt. För öfrigt synes det mig oriktigt att pu- 

 blicera en preliminär utredning, då klarhet ännu icke vunnits i flera hufvudfrågor, 

 hvarför man sedan, såsom också skett, oupphörligt nödgas göra rättelser. Det blir 

 i så fall svårare att komma till rätta med litteraturen än med naturen. 



