023 



galt kilometerlångl i rena tallskogen, en del friska och triisainnia^ 

 men många med gula barr, skvallrande att lokalen icke längre rätt 

 passar. 



Vid en jämförelse mellan de matt idgranen när ])å Kallgate burg 

 och uppgifter i litteraturen visar det sig, att de största Kallgate- 

 exenij)laren nå öfver det normala maximimåttet för Europa, som 

 synes snarare under- än öfverstiga 10 meter. De faktorer, som 

 bruka anges som speciellt g3'nnsamma för idgranens utvecklings 

 kalkhaltig och fuktig — sumpig jordman och beskuggning af andra 

 träd, äro ju också i synnerligen hög grad till finnandes å Kallgate burg. 



En kort resumé af idgranens geografiska utbredning torde i detta 

 sammanhang vara på sin plats. Om man för redans skull endast 

 lar hänsyn till hufvudarten, tillhör växten de subtropiska — tempe- 

 rerade delarna af Europa och Asien samt Norra Afrika Algeriet), 

 Dess nordgräns går i Norge på c. 62V2*' n. br., böjer i Sverige 

 något af mot S. genom S. Värmland och Nerike till Uppland, där 

 den gör en kraftig krök åt N. ungefär till Gäfle, går därifrån norr 

 om Äland till V. Estland, böjer här åter emot S. genom Estland 

 och Livland och löper sedan i en väldig båge åt SO. genom de 

 forna polska landskapen Lithauen, Wolhynien och Podolien ned 

 till Krim och vidare i samma riktning N. om Kaukasus och genom 

 N. Persien öfver Himalaya bort till SW. Kina. I dessa trakter är 

 emellertid förloppet mindre väl kändt. Vid jämförelse af nordgrän- 

 sens sträckning inom Europas och äfven Asiens fastland med kli- 

 matiska kurvor finner man en förblulTande noggrann öfverensstäm- 

 melse med januari-isotermen för — 5^ C^). Denna öfverensstäm- 

 melse är för Skandinavien och den europeiska kontinenten nästan 

 matematisk, men blir mindre god i Ö. Asien, hvartill dock den 

 ofullständigare kännedomen om dessa trakter i växtgeografiskt och 

 måhända äfven meteorologiskt afseende torde bära någon skuld. 

 Den bristande öfverensstämmelsen på Norges västkust torde liksom 

 de där förekommande anomalierna i en del andra växtgeograiiska 

 kurvor ha en rent historisk orsak. Vi ha icke i litteraturen kunnat 

 linna någon sammanställning af de bägge citerade kurvorna. Det 

 synes dock ganska sannolikt, att det just är idens kända frost- 

 känslighet, som betingar dess nordgräns. 



Några af våra bilder visa medelålders idgranar. Vi ha tagit dem 

 med dels för att få serien fullständig, dels för att något belysa trä- 

 dets växsätt. Vi kunde nämligen konstatera att äfven här, där 



*) Enl. A. Supan, Grundziige der physischen Erdkunde. Leipzig 1908. 



