624 



Aäxten tydligen fått vara tämligen i fred för sina värsta fiender, 

 torggummorna, buskformen är den för arten normala. Endast som 

 ung har idgranen normalt verklig trädform med en enda hufvud- 

 stam, men snart nog framkomma ortotropa sidogrenar, som täfla 

 med hufvudstammen i längd, så alt den medelålders växten nor- 

 malt är en buske af sockertopps- eller äggform, mycket lik en gam- 

 mal välvuxen Junipenis. Jämför figg. 6 och 7. Undantagsvis bi- 

 behålies emellertid en enda hufvudstam såsom figg. 8 och 9 visa. 

 Detta synes inträffa vid särskildt ringa ljustillgång. Kring exempla- 

 ret å hg. 8 har skogen sannolikt förr varit ganska tät efter livad 

 de många stubbarna, hvaraf en synes till vänster å bilden, låta för- 

 moda. Och exemplaret fig. 9 har helt säkert vuxit upp i samma 

 täta hasselskog, hvaraf synes en skymt till höger på bilden, och 

 således i djuj^aste skugga, fastän i senare tid ett flertal buskar fram- 

 för nedhuggits (rotskotten från två af stubbarna synas i förgrunden 

 af bilden), så att läget nu är ganska exponeradt. Det synes icke 

 omöjligt, att den starka, tydligen relativt unga adventivskottbildningen 

 på stammen (som icke är kvistad) står i sammanhang med denna 

 uthuggning. A andra sidan är ju dock som nämdt idgranen ingen 

 Ijusälskande växt, fordrar till och med ganska stark beskuggning. 



För den, som är något inne i gotländska förhållanden, förefaller 

 det i förstone ganska ofattligt, att en sådan idförekomst som Kall- 

 gateburgens står att finna på Gotland. Gotlänningen, som med sin 

 konservatism ännu icke kommit frän det gamla sättet med kombi- 

 neradt skogsbruk och boskapsskötsel, har nämligen för sed att sko- 

 ningslöst och systematiskt utrota idgranen ur sina hagar. Kreatur, 

 särskildt hästar, lära nämligen icke ha förstånd att själfmant låta 

 bli den giftiga busken. Men då större delen af den ouppodlade 

 jorden på * Gotland är utlagd till hagar, är det rent underbart att 

 det alls finns något kvar af idgran på ön. Hvad Kallgateburgföre- 

 komsten beträffar, har dess räddning kanske legat däri, att den är 

 belägen så aflägset, att man funnit det obekvämt att beta hästar där. 

 Emellertid är platsen visst icke orörd. Det märkes granneligen att 

 där betas med kreatur. Man ser det mycket tydligt af det olika 

 utseende vegetationen har på ömse sidor af en gärdesgård, som lö- 

 per längs efter vallen. På östra sidan af denna saknas i det när- 



