625 



masle hassel och dvHka äll)ara saker, och utom idgraii linnes niesl tall. 

 Väster om gärdesgården aler vidtar omedelbart den otVan skildrade 

 läla vegetationen af hassel m. m. Hagen pa östra sidan är tydligen 

 mager, medan den västra lyckligtvis erbjudit rikligare bete, sä atl 

 kreaturen icke funnit mödan värdt att i högre grad förgripa sig på 

 vallens svårgenomträngliga, snårartade växtlighet. Det ser dock ut 

 som detta skulle vara vederbörande till sorg, ty den ofvan i annat 

 sammanhang omtalade uthuggningen af hasseln kan ej gärna ha 

 annat syfte än att förvandla vallen till betesmark. Skulle hagen 

 någon gång })ehöfvas för hästar, finge kanske idgranarne samt och 

 synnerligen stryka på foten. De behandlas tydligen icke med nå- 

 gon principiell pietet. En af de större jättarna var fult kvistad och 

 på ett annat ställe, där afverkning skett, skvallrade grenar och ris 

 om att åtminstone en större idgran hade stått i vägen. 



Redan år 1906 uttalade Vesterguex önskvärdheten att få Kall- 

 gate burg fridlyst som naturminne. Sedan har samma önskemål 

 «tt par gånger framkommit i naturskyddslitteraturen, t. ex. år 1909 

 i den ofvannämnda skriften »Naturskydd >. Det förefaller egen- 

 domligt, att saken ännu icke hunnit ordnas. Det synes dock som 

 om ingen tvekan kunde rada om lämpligheten och önskvärdheten 

 att åt Sveriges vackraste och märkligaste idgransförekomst bereda 

 ett ellektivt skydd. Visserligen torde ingen öfverhängande fara för 

 vandalisering föreligga. Men redan den afverkning af skyddande 

 tall och gran och låt vara obetydliga huggning i hasselsnåren, som 

 ägt och äger rum, är olämplig och kan utgöra en fara för idbestån- 

 det. Idgranen befinner sig ju dock i vårt land i utkanten af sitt 

 utbredningsområde och torde tämligen lätt reagera för en omild 

 behandling. Dessutom är det icke blott idgranen som förtjänar 

 skydd, utan den intressanta växtformationen som sådan med Euo- 

 nymiis, Sorbiis Aria m. fl. Och för att rationellt skydda den 

 fordras skydd mot betning. Det vill för öfrigt synas som det 

 skulle vara en synnerlig lätt sak att här åstadkomma hvad som 

 behöfves. För det första är hela formationen koncentrerad på ett 

 område af 20 m. bredd och några hundra meters längd, och vidare 

 är marken i fråga af ekonomiskt tämligen ringa värde såsom af- 

 sides liggande och med skäligen skralt bete; den är dessutom sta- 

 tens egendom, enär den hör till prästgårdsjorden. Bäst vore kanske 

 dock att lata skyddet omfatta ett något större område, hvarför icke 

 rentaf hela den ganska magra men någorlunda jungfruliga sträckan 

 mellan klinten i väster och t. ex. Litorinavallen i öster, ett område 



SreJisk Boianifk Tidskrift 19 lä. 41 



