Svensk Botanisk Tidskrift. 1912. Bd 6, h. 3. 



OM SPHAGNACEERNAS FÖRHALLANDE TILL 

 VISSA MINERALSALTER 



AF 



EMIL HAGLUND 



Nedanstående undersökning af några hvitmossors förhållande till 

 i handeln förekommande mineraliska växtnäringsämnen afsåg egent- 

 ligen att få svar på en del frågor af praktiskt intresse. I sin helhet 

 äro försöken ännu icke afslutade och denna uppsats utgör därför 

 endast ett kort sammandrag af hittills vunna resultat. 



Sedan längre tid har man haft sig bekant, att hvitmossorna ogärna 

 fördraga en del mineralämnen, hvilka utan fara tålas eller t. o. m. 

 äro nödvändiga för andra växter. Sålunda säger Sphengel 1847, 

 att hvitmossorna icke tåla koncentrerade mineralsubstanser. Sendt- 

 NER inskränkte detta påstående 1854 till basiska ämnen. Af hvit- 

 mossornas förekomst i naturen drog Milde 1861 den slutsatsen, att 

 de icke fördraga kalk. Från honom härstammar uttrycket Ay//A- 

 skyende. 



Experimentellt fördes saken 1898 vidare af Q^^hlmann. Han 

 odlade SplKu/na i olika kalksaltlösningar och fann då, att elementet 

 Calcium icke var lika skadligt i olika föreningar. Kolsyrad kalk 

 visade sig mest skadlig, mindre gips och minst kalksalpeter. Olika 

 arter visade äfven olika känslighet: mossens arter visade sig betyd- 

 ligt känsligare än kärrets. I kalkhaltigt vattenledningsvatten dogo 

 hvitmossorna efter någon tid. 



Weber kom 1900 till rakt motsatta resultat. Han fick hvit- 

 mossor att växa i det kalkhaltiga Weser-vattnet; S])h(i(inuin recur- 

 viim t. o. m. fruktificerade och den för öfvergödsling med kalk- 

 pulver mycket känsliga högmossarten Sphagniim medium fördrog 

 äfven vattnet utan spår af skada. 



