710 



under lilorinatiden. Från de högre liggande partierna af Kolmår- 

 den, som då voro höjda ofvan hafsytan, kunde den under senare 

 tid ha vandrat ner längs bäckar och åar till nuvarande lägre växt- 

 platser. På dessa lägre liggande lokaler har växten snart funnit 

 större trefnad och bättre utvecklingsmöjligheter än på de äldsta, 

 med barrskog sannolikt tidigt beväxta områdena; den har här ökat 

 i antal, under det den slutligen blifvit fullständigt förträngd på de 

 ursprungliga lokalerna. Från någon gammal lokal å norra Kol- 

 mården invid någon af de härifrån åt norr och öster rinnande vat- 

 tendragen får den då antagas ha spridts jämväl åt Kila-hållet Men 

 lika eller snarare mera sannolikt än ett dylikt antagande om tidig 

 invandring till vårt land, är väl, att arten tillfälligt spridts till Kol- 

 mårdsområdet i jämförelsevis sen tid. De tämligen långt från hvar- 

 andra liggande fyndorterna peka dock bestämdt på, att Pleiiroaper- 

 miim inkommit i vårt land långt före fj^ndåret 1853. En spridning 

 på betydande afstånd måste emellertid då förutsättas. Då Pleurosper- 

 mum aiistriacum är hapaxant ii flororna uppges den dock i allmän- 

 het som pollakant, detta sannolikt på grund af den vanligen mång- 

 åriga, pleiocykliska utvecklingen), förökar den sig uteslutande på 

 könlig väg. Frukterna äro afpassade för vind- och vattenspridning; 

 med vindens och vattnets hjälp torde de väl ändock näppeligen 

 kunna spridas på så synnerligen stora afstånd. Spridning genom 

 flyttfåglar bör väl ej vara alldeles utesluten. Att människan skulle 

 förmedlat växtens spridning öfver på svenskt område låter föga 

 sannolikt. Enligt J. P. Linde (»Sveriges natur» 1912, p. 150) skulle 

 det dock beträlTande Pleiirospermum på Kolmården »framkastats, 

 att den under Lons di: Geers tid inkommit med utländska sme- 

 der eller bergsarbetare, hvilka inflyttat till Kolmården från Öster- 

 rike eller Böhmen.» Emot ett dylikt antagande talar dock ganska 

 bestämdt växtens uppträdande på så många skilda lokaler, främst 

 förekomsterna i Kila. Pleiirospermum aiistriacum torde länge, kan- 

 ske alltid, få räknas till de ej så sällsynta arter i vår svenska flora, 

 beträffande hvilkas invandring en spridning på större afstånd när- 

 mast måste antagas utan att nöjaktigt kunna förklaras. 



Inom de mera centrala delarna af sitt utbredningsområde är 

 Pleiirospermum austriacum en alpin eller subalpin växt. Sålunda 

 anföres den exempelvis af Pax (Grundziige der Pflanzenverbreitung 

 in den Karpathen. I. Engler. Drude: Die Vegetation der Erde. II. 

 Leipzig 1898, p. 208) bland typiska representanter för den alpina och 

 öfre subalpina regionens flora vid sidan af sådana arter som Lyco- 



