715 



iiicd nu)nl<in(( (jIV S(.iiu(")Ti:m, Das Pllanzenleben der Alpen. Ziirich 

 1908, |). 392), lirdchijpodium pinndliiin (ScmuVnin p. 312), Ldscrpi- 

 iiiiin UilifoUum (S(;iiiu'Vn:i{ ]). 453) och PlcurosjxTnuim (iiislridciiiu. 

 Äfven några af de i vår flora närmast såsom bokväxler ingående 

 arterna äro i alperna snarast alpina (så exempelvis PimpinelUi 

 lucKjna [SciiuÖTKR p. 453]). En hel del af våra mest karakteristiska 

 löfängselement upptagas af K.iki.i.man såsom subglacialväxter. Af 

 våra mera typiska löfängs- och lunddäldsväxter finna vi här exem- 

 pelvis Aci(i'((. Adoxd, A('</o])()<liniu, Arciidrid Irincrnid, Cdrcx (ligilata, 

 (Utmuilldiid-ixrlernn. Conjddlis fdbdccd, Ddphuc, Ficdrid, (id(/cd hiicd. 

 Listcrd oiHild, Loniccrd .vijloslciiin, Melicd niitdiis, Miliuii}. Orohiis 

 iH-rnns, Paris, Pldldiilhrrd bifolid, Ribes dlpiniim, Stachijs sibudica, 

 SU'lldrid nciuormn, Triticmn cdninum, Vibiinuiin, Vicid sdvdlica och 

 VioUt luircdyilis. Äfven en del af våra glacialväxter ingår ofta i den 

 typiska löfängsvegetationen, så exempelvis Circiiim heterophijllijin, 

 Co('I()(/I()ssum niride. Gdlium boreale, Pod nciuordlis, Rnbiis sdXdtilis 

 och Trollius ciiropiciis. Se vi sålunda närmare på de arter, som 

 sammansätta artlistorna från våra löfängar och löfängsarlade växt- 

 samhällen, skola vi där finna en rik blandning af olika utveck- 

 lingshistoriska element. Då nära nog de flesta karaktersväxterna 

 i våra löfängar äro att närmast anse såsom subglacialväxter, bör 

 det ej förundra, alt den i mellaneuropas bergs- och alptrakter sub- 

 alpina — alpina Pleiirospermum aiistriacuin så väl funnit sig till rätta 

 hos oss å löfängsartad mark. Likheten mellan artlistorna från de 

 svenska Pleurospermnm-lokalerna och de utomsvenska är ju mången 

 gång slående. 



Samma vegetationstyp, som vi ha i P/(^f//-os/7fn7j«/7j-lokalerna, äga 

 vi flerestädes, men trots detta är Pleurospcrmiim en af våra säll- 

 syntaste växter. Enda förklaringen härtill blir väl den, att Pleiiro- 

 spermum inkommit i vårt land under bra mycket senare tid än de 

 egentliga löfängsväxterna, i så sen tid, att den, hindrad af den 

 förut befintliga vegetationen, ej någonsin kunnat utbreda sig annat 

 än inom ett ytterligt begränsadt område. 



Sedan Pleiirospermum upptäcktes såsom svensk växt, har den 

 helt naturligt blifvit föremål för ganska hård beskattning af bo- 

 tanister och växtsamlare. Tack vare sin jämförelsevis rikliga före- 

 komst vid Oxåker och å Kila-lokalerna, har den ännu alltjämt und- 

 gått att utrotas. Då numera växtplatsen för Pleiirosj)ermum vid 

 Oxåker på kyrkoherde J. P. Lindks i Krokek framställning och 

 Kungl. Vetenskapsakademiens tillstyrkan blifvit af länsstyrelsen i 



