804 



som utgångspunkt för de rent fysiologiska undersökningarna skälla 

 sig en föreställning om de viktigaste af de yttre faktorer, hvilka 

 faktiskt i naturen påverka dessa associationer till deras samman- 

 sättning och utvecklingshistoria i den riktning, som bland andra 

 KiHLMAN inslagit vid sina biologiska studier från Kola-halfön, Gal- 

 L0E i sina Danske Licheners 0kologi och Fink vid sina arbeten 

 öfver de nordamerikanska klippornas lafvegetation. 



Till detta emellertid på det stora hela hittills föga beaktade kapitel 

 af lafbiologien vill jag i det följande lämna ett bidrag genom att 

 meddela några iakttagelser öfver en ny biologisk grupp, de nitrofila 

 lafvarne. 



Warmixo ger i sin »Oecology of plants», p. 68, följande defini- 

 tion på nitrofiler eller nitrofyter: Nitrophiloiis plants (nitrophy- 

 tes, ruderal plants). These thrive best in soil where compounds 

 of ammonium and nitric acid are abundant, and therefore especially 

 in the vicinit}'^ of human dwellings (dung-heaps, highly-manured soil). 

 They belong to certain special families (Chenopodiaceiie, Crucifera% 

 Solanace?e, and others), and nitrates occur in their cell-sap. Other 

 species develop feebly in such soil, because they take into their 

 tissues more nitrate than they can endure. 



De lafvar, hvilka här nämnas nitrofila, uppträda också på sub- 

 strat med ett öfverflöd på kväfveföreningar, om ock ej uteslutande 

 och alltid direkt som ammoniumsalter och nitrat, hvilka gynna just 

 dessa arter, men äro skadliga för andra. 



Nitrofila växtsamhällen, bildade af andra växter än lafvar äro 

 ingalunda sällsynta och delvis äfven kända och beskrifna i den 

 nordiska vegetationen. 



Utmed hafsstränderna ligga tångbäddar uppvräkta, där ej blott 

 en mängd äfven ruderata nitrofyter, exempelvis Chenopodiaceer, Ana- 

 gallis, Cirsia, Stellaria media etc. samla sig, utan äfven element, 

 hvilka såsom Cakile maritima och Crambe maritima fåfängt sökas 

 utom tångdriftens område. 



Den yppiga vegetationen på »fugletuerne» och »fuglebak- 

 kerne» med t. ex. Cochlearia som karaktärsväxt är en särskildt 

 genom Norman bekant företeelse från det arktiska Norges kuster. 



Genom imprägnation af exkrementblandadt stoft eller indränkning 

 af vatten, kommande från kväfverik mark, uppstå de afvikelser i 

 klippornas fanerogam- och mossvegetation, som äro så iögonfal- 

 lande invid vägar och gårdar, och som jag skildrat i min framställ- 

 ning af Upplands växtvärld p. 108. 



