810 



mörkfärgningar, ibland till och med afflarningar samt, som en följd 

 häraf, att det kraftigt fortväxande Lecanora cmerea-indi videt buktar 

 in i Parmelia saxa/z7/s-individets omkrets. A andra sidan lyckas 

 kraftiga bladlafsflikar, särskildt om de befmna sig högt öfver krusta- 

 lafvarne, att längs långa linjer överväxa desamma och detta i så stor 

 utsträckning, att i stort sedt kampen mellan det två båltyperna slutar 

 med krustalafvarnes undergång. Likaså slutar sedermera kampen 

 mellan bladlafvarne å ena sidan och busklafvarne samt mossorna å 

 den andra förr eller senare med de sistnämdas seger. Men detta tar 

 högst betydliga tidrymder, under hvilka åtskilligt kan inträffa, som 

 ger Cznerea-formationens konstituenter utrymme att ånj^o utbreda sig. 

 Kråkor rifva upp busklafs- och mosstufvorna för att komma åt den 

 insektsvärld, som under dem finner sitt skydd; stormar och slag- 

 regn bortsopa andra, särskildt om torka och tramp gifvit angrepps- 

 punkter. Ej ens de en gång af bladlafvar eller mossor öfverväxta 

 partierna af Lecanora cinerea och L. gibbosa äro med absolut säker- 

 het dömda till undergång. En lång tid fortlefva de nämligen i det 

 fuktiga mörkret under sina besegrare, så att, om deras tufvor aflägs- 

 nas, de kunna växa vidare som om ingenting inträffat. Alla dessa 

 invecklade förskjutningar mellan lafvar af olika båltyper resultera i, 

 att den blandade Cz/7e/-ert-5a.ra///zs-formationen kommer att härska 

 öfver sammanlagdt ofantliga ytor på våra hällar och block. 



På de lodräta väggarna förhåller sig utvecklingen i stort 

 som på zenitytorna. Det samhälle, som här motsvarar och i själfva 

 verket står mycket nära Cznerea-5a.ra/z7zs-formationen, kallar jag 

 efter dess mest karaktäristiska laf, Parmelia fuliginosa (Fr.) Nyl., 

 Parmelia ful igi nosa-formationen. Den upptar i sig element från 

 de öfverhängande väggarne, särskildt Lecanora sordida. 



De öfverhängande väggarne ha en 3'tterst karaktäristisk vege- 

 tation. De s. k. leprösa lafvarne spela här hufvudroUen. Då flera 

 af dessa tillhöra de sedan Acharrs så försummade, men dock så vik- 

 tiga s. k. lichenes imperfecti, hvilkas särskiljande och benämnande 

 ännu möta synnerligen stora vanskligheter, kan jag här ej närmare 

 ingå på denna vegetation. Utmärkande för de samhällen, som 

 konstituera densamma, äro att karaktärslafvarne, t. ex. Amphiloma 

 lanuginosum, Coniocybe fiirfuracea, Hccmatomma coccineum, Lecanora 

 sordida, Lecidea lucida, Lecidea orosthea Ach. (Syn. Lecidea sul- 

 phurea (Hoffm.) Hedl. f. petrophila (Th. Fr.) Hedl.) och Urceolaria 

 scruposa, intaga stora sammanhängande flak. Jag uttager bland 

 dessa samhällen som de viktigaste Lecanora sordida- och Leci- 



