814 



markens snötäcke (jmfr Hamberg 1907, p. 18). Bredden på denna 

 kan efter vindförhållandena växla mellan 5 — 50 cm.; störst blir den 

 vanligen på den direkta stötsidan, minst på den motliggande lä- 

 sidan. Icke ens i grottorna yr snön under vanliga förhållanden 

 in mer, än att den bildar ett några cm. mäktigt osammanhängande 

 täcke. 



Det vatten, som kommer från dimma, dagg och rimfrost, för- 

 delar sig ej fullt likformigt på de olika yttyperna. Detta beror på 

 att zenitytorna och de lodräta väggarnes vegetation i mycket högre 

 grad kunna tillgodogöra sig detta vatten än de nämnda leprösa 

 lafvarne på öfverytorna och i grottorna. Vid vissa väder beslå sig 

 zenitytor, lodräta väggar och öfverlutor med snö bar k (Eiskruste, 

 KiHLMAN, p. 50), mest på blockens mot vinden vända sida. 



Det grundvatten, h varmed bergssegorna öfversilas, förvand- 

 las ofta under vintern till mäktiga svallisbildningar. 



Om vi taga en återblick på de olika blockytornas vattenekonomi 

 i sin helhet, finna vi sålunda, att det blir ett oerhördt stort 

 plus för zenitytorna å ena sidan i jämförelse med öfver- 

 lutorna och grottorna å den andra. De lodräta väggarne 

 komma att intaga en mellanställning. 



Om ljusets inverkan på lafsamhällenas fördelning kunna vi i 

 detta samband fatta oss mycket kort. 



Zenit3iorna få större ljusmängder än de andra yttyperna. Olik- 

 heterna i den ljusmängd, som olika exponerade zenitytor mottaga,^ 

 visa sig bland annat i att bladlafvarne bli sällsyntare på skugg- 

 an solsidorna och att i stället mossorna här rycka in fortare och 

 säkrare. Skillnaden mellan de ljuskvantiteter, som falla på en lod- 

 rät vägg och en omedelbart intill stötande, åt samma väderstreck 

 vettande öfverluta, som stupar t. ex. 10" inåt, är praktiskt taget 

 minimal. Och vare sig en öfverluta vetter åt solen eller åt norr, 

 har den i hufvudsak samma, af de ombrofoba lafvarne karaktäri- 

 serade vegetation, fullständigt skild från den lodräta väggens Fiili- 

 g-inosa-formationer, som oberoende af expositionen till allra största 

 delen kännetecknas af ombrofila lafvar. Bergssegorna äro sig lika, 

 vare sig de äro vända mot norr eller söder. Af den föregående 

 utredningen framgår, att däremot vattentillgången ställer sig högst 

 olika för de nämnda ytformerna. Det torde då ej vara förhastadt 

 att tilldela dessa olikheter och ej vexlingarna i ljustillgången, 

 hvilka naturligen ha sin bestämda inverkan, hufvudrollen bland de 

 faktorer, som reglera den ifrågavarande vegetationsfördelningen. 



