858 



det sig, alt denna ljusa färg är betingad af två faktorer. Den ena 

 ligger i alt vegetationen, särskildt nedåt, är koloniarlad, så att den 

 bara berggrunden, som endast en ringa geologisk tidsrymd legal 

 öfver hafsytan, visar den glaciala afslipningen ännu frisk och oför- 

 vanskad och sin naturliga, ljust rödakliga färgton. Den enda kor- 

 rosion, dess yta hunnit genomgå, är från den korta tid, då den 

 under landhöjningens förlopp låg i svallbället och var substrat till 

 Maa/a-formalionen. Den andra ligger i atl Xanflwria parietina, ka- 

 raklärslafven för bältets öfre del, lyser brandgul, särskildt på sol- 

 sidan (f. aureola Ach.). Bältet hyser egentligen, då dess vegetation 

 är som fullast utvecklad, två formationer, den ena Caloplaca 

 murorum-formationen i bältets undre, den andra Xanthoria 

 parietina- formationen i bältets öfre del, hvadan man, om man 

 så vill, kan tala om elt Murorum- bälte och ett Parietina-bälte. 

 Dessa sammanslås af Wauming, 1906, p. 18, till Placodielum efler 

 Placodiiim (Caloplaca) imirorum. Skola de sammanslås, torde dock 

 Xanlhorian böra användas som namngifvande. Saken är nämligen 

 den, att då stormbältet i mera skyddade lägen krymper i hop, min- 

 skas Caloplaca inurorum, medan bladlafvarne — C. murorum-(or- 

 merna i stormbället äro rena kruslaformer; jmfr Galloe hos War- 

 MiXG, 1. c. p. 11 — med Xanthoria parietina i spetsen kvarstå. 



Vid undersökning med luppen af bergytan inom Murorum- for- 

 mation en visar det sig, alt denna yta icke är så fattig på vege- 

 tation, som det vid första ögonkastet synes. Utom pygmeiska blad- 

 lafbålar upptäcker man talrika små apothecier, tillhörande ylterst 

 svagt utbildade kruslalafsbålar. Dessa former fördelas hvar för sig 

 i litteraturen på ganska olika systematiska enheter, beroende på 

 svårigheterna atl afgöra, om man har att göra med modifikationer 

 af vanliga lafvar med normall bällre utvecklad bål eller egna ele- 

 mentararler. De äro i behof af en ingående systematisk utredning. 



Af Caloplaca nuirorum själf bör den marina formen, thallo sub- 

 obliteralo, hela v. miniata (Hoffm.) f. ohliteraia (Pers.). Om den 

 säger Th. Fries i sin Lichenographia, p. 171: »H^tc, pra^cipue ad 

 scopulos secus omnia fere noslra litora marina crescens, seorsim 

 forsan sil notanda; habitu sal recedit». 



Till sin Physcia stellaris /? adscendens hänför Th. Fries den i 

 Östersjökusternas slormbälte ej ovanliga Plnjscia-iorm, som E. Ny- 

 länder kallat v. marina, och för hvars vidlyftiga synonymik hän- 

 visas till Lichenographia scandinavica, p. 140. 



Släktet Rinodina är förelrädl åtminstone af två arter. De hänföras, 



