876 



jag tillsvidare ej medtagit dess representanter i de ofvanstående 

 listorna, ehuru nitrofilismen här tydligen spelar en viktig roll. 



Då de ledande synpunkterna för denna undersökning äro alldeles 

 nya, finnes föga att ur litteraturen hämta till komplettering. Ett 

 och annat står dock redan nu att få. 



Från den andra (1802) af de lapplandsfärder, hvilkas resultat 

 ligga som solida grundstenar för den moderna växtgeografien, hem- 

 bragte Wahlenberg en rad af observationer öfver en märklig lafflora, 

 som han uppdagat på Finnmarkens kustklippor. Denna Hora, öfver 

 hvilken sedan Th. Fries under sina resor på 1850- och 1860-talen 

 gjorde nya, betydelsefulla rön, torde, om speciella studier ägnas 

 häråt, kunna väsentligt vidga vår kännedom om den supralitorala 

 och den ornitokoprofila lafvegetationens biologi. Jämte de många 

 arter, hvilka Wahlenberg och Th. Fries funnit »in scopulis 

 marinis quam maxime ventosis insularum litorumque», »in lapidibus 

 litoralibus, fluxo maris interdum irrigatis etc», som tydligen till- 

 höra subitoralen, ha några anträffats t. ex »in ipsis cacuminibus 

 alpium Finmarkia? (v. c. circa Gja?svser)» (Lecanora atrosulphiirea 

 (Wnbg.) Ach. a normalis Th. Fr.). Bland dessa finnas säkerligen 

 ornitokoprohler. Som en sådan torde få sättas den eleganta Lecanora 

 straniinea (Wnbg.) Ach., just såsom L. saxicola och L. cartilaginea 

 tillhörande undersläktet Placodhim (Hill) Th. Fr., om hvilken 

 Th. Fries efter Wahlenbergs och egna iakttagelser i Lich. Se, p. 

 224 anför: »Ad saxa majora solitaria secus litora marina (ubi lari quie- 

 scentes sedem pra?cipue eligunt) atque in tumulis lapideis signi causa 

 a piscatoribus in montium maritimarum cacuminibus exstructis — 

 passim copiosa. In ipsis rupibus rarius observatur. Ventorum 

 violentia', ut rite observavit Wahlenberg, quam maxime exposita 

 loca sibi expostulat nec alibi crescit.» 



Ett område af jorden, där helt säkert de ornitokoprofila lafvarne få 

 en relativt större betydelse än annars, torde vara de af pingvinkolo- 

 nier bebodda delarne af södra halfklotet. Några undersökningar 

 öfver lafvegetationen därstädes från denna synpunkt äro ej gjorda, 

 men man behöfver blott läsa Skottsbergs skildringar af dylika lo- 

 kaler, jämförda med Darbishires laflistor, för att få ett bestämdt in- 

 tryck, som helt säkert ej direkt härpå inriktade iakttagelser skola 

 jäfva, att deras lafflora är en vikariatflora till våra fågeltoppars och 

 deras sippervattensytors. 



Först är att märka, som Skottsberg ofta framhåller, i hvilken 

 stor utsträckning pingvinexkrementen döda vegetation. Han säger 



