74 NOTISER. 



ä andra sidan pointera, att fall finnas, då dikning ä sådan mark ovillkorligen 

 bör gä före dikning ä kala myrar, ehuru densamma dock pä grund af den 

 försumpade skogsmarkens läge i förhållande till myrarna samt det beroende 

 hvari dess fuktighetsgrad ofta stode till vattenståndet i myrarna sällan kunde 

 utföras utan samtidig dikning af dessa. Ett ingripande med dikning vore 

 alldeles nödvändigt, dä vattenhushållningen rubbats genom af\erkningar eller 

 skogseld, hvarigenom omedelbar fara för låglägenas försumpning uppstode. 

 1 )ikmng i skogsmark vore äfven påkallad, då markens produktionsförmåga 

 visade en bestämd nedgång och någon annan orsak därtill icke kan spåras 

 än tilltagande försumpning. Slutligen framhöll talaren att torfbildning ofta 

 uppkommit ]iå. rena inipedimenter, stenskrafvel o. d., h\ilkas torrläggning föga 

 torde löna dikningens möda. 



Den ganska lifliga diskussionen i anledning af föredraget berörde först 

 dikningsfrågan ur räntabilitetssynpunkt och framhölls därvid att den enskilde 

 skogsägaren i högre grad än staten är nödsakad taga denna synpunkt i be- 

 traktande. Hufvudintresset vände sig därefter till de försumpade skogsmar- 

 kerna och tycktes alla vara ense om, att dikningsätgärder vore nödvändiga 

 att företaga tillsammans med markröjningsätgärder efter af\erkning af dylika 

 marker, .^fven framhölls betydelsen af att alltid hålla bäckar och smärre 

 rännilar rena från dämmande föremål. Så snart det gällde åtgärder, som 

 direkt betingades af företagen afverkning å försumpad mark, I)orde kostna- 

 derna för dylika åtgärder anses tillhöra af\erkningskostnaden. 



Flottledningsingenjören J. A. Melkersson inledde frågan, »Om flottning 

 och skogsägarnas förhållande till flottningsföreningen ; . Föredraget, som i sin 

 helhet finnes infördt å annat ställe i detta häfte, afsåg att påvisa, huru föga 

 skogägareintresset är tillgodosedt i nu gällande flottningsbestämmelser, hvilket 

 inledaren fann i högsta grad orättvist, eftersom det ju vore skogsägarna, som 

 till sista öret finge betala flottningen genom afdrag i virkespriserna. Inledaren 

 vände sig särskildt mot kotymen att tillåta interimsflottning i änder byggnad 

 varande fiottleder, hvilket ofta omöjliggjorde flottledens amortering inom rimlig 

 tid, ett missförhållande, som blefve mest kännbart för vederbörande skogsägare. 



Under diskussionen framhölls från visst håll (dir. (.). .Andersson), att någon 

 sa markerad skillnad mellan sägverksintresset (flottgodsägarna) och skogsägare- 

 intresset ej existerade i flottningsfrägor, att denna kunde berättiga till änd- 

 ring af nu gällande bestämmelser rörande flottning till förmån för skogs- 

 ägarna; äfven borde man komma ihåg att det är sågverksintresset, som fram- 

 kallat behofvet af flottleder och därmed äfven möjliggjort för skogsägaren att 

 vinna afsättning för sina alster. Att icke allt var bra medgafs, så t. ex. 

 borde — hvilket äfven framhållits af inledaren — något göras för att hålla 

 strandskadeersättningarna inom rimliga gränser. Interimsflottning borde där- 

 emot allt fortfarande medgifvas, men böra afgifterna därvid beräknas endast 

 efter redan nedlagda kostnader och ej — såsom ibland skett — efter hela 

 den beräknade regleringskostnaden. — Diskussionen rörde sig härefter nästan 

 uteslutande om interimsflottning, hvarvid af flera talare (öfverjägm. Hermelin, 

 ing. Melkersson, jägmästare Lindhé) pointerades, att sådan lätt kan leda till 

 olidliga amorteringsförhällanden — hvarpå äfven talande exempel anfördes — 

 hvilket i sin tur o\illkorligen måste menligt inverka på skogsvården inom 

 flottledens virkesområde. 



Nästa fråga: »Skogslagarna och den enskilda skogsvärden i Norr- och 



J 



