KARL KREDENBERG. 



Styrelsen på grund af flera skäl i allmänhet icke försäljer virke pä fler- 

 årig afverkningsrätt, beslöt styrelsen likväl med hänsyn till önskvärdhe- 

 ten att få till stånd en sulfatfabrik i öfre Norrbotten att frångå denna 

 princip, om köparen ville nedsätta anspråket på lo leveransår till 5 år 

 med rätt för köparen att få kontraktet förnyadt på 5 år till de pris, 

 som domänstyrelsen då kunde finna skäligt bestämma. Sedan detta 

 villkor accepterats, gjordes det upp om öfriga villkor, som skulle gälla 

 i fråga om köpet och däribland äfven det här relaterade om sättet för 

 relationstalens bestämmande. Ehuru det för styrelsen var bekant, att 

 då all konkurrens om ett sådant parti pappersmasseved inom dessa 

 nordliga trakter var utesluten, ansåg styrelsen likväl sig icke kunna 

 under hand direkt uppgöra om försäljning af ett så pass stort parti 

 virke, utan öfverenskom styrelsen därför med köparen, att anbud skulle 

 infordras i öfverensstämmelse med de afhandlade villkoren. Detta blef 

 sålunda helt och hållet en pro forma sak och är hela affären i själfva 

 verket att betrakta såsom direkt afhandlad med sagda köpare. Att 

 domänstyrelsen vid uppgörande af en sådan affär träffar aftal om villkor 

 i fråga om slitande af i visst fall möjligen uppkommande tvist, som äro 

 för kronan billiga och enkla, lärer väl svårligen kunna anföras mot sty- 

 relsen såsom bevis på bristande affärsmässighet. Någon affär kom emel- 

 lertid denna gång icke till stånd, men härtill var det anmärkta förhål- 

 landet alls icke orsak. 



Under samma debatt framförde häradshöfding Kronlund ett skarpt 

 klander mot domänstyrelsen i fråga om skötseln af de inköpta egendo- 

 marna. Herr Kronlund anförde nämligen; »En sak till, som icke kan 

 undgå uppmärksamhet, är det sätt, hvarpå staten sköter den mark, som 

 staten inköper för bedrifvande af skogsvård. Staten har såväl i Norr- 

 land, som i södra och mellersta Sverige på de hemman, staten inköpt 

 för bedrifvande af skogsskötsel, låtit jordbruket förfalla.» 



Det berättigade i detta påstående vill jag på det bestämdaste be- 

 strida. Det är så långt ifrån sant, att staten låtit jordbruket förfalla å 

 de inköpta egendomarna, att i stort sedt detta tvärtom nu är bättre 

 än vid tiderna för inköpen. Vid köpen hafva byggnaderna mycket ofta 

 varit mer eller mindre dåliga, ibland synnerligen dåliga, hvilket dock 

 gifvetvis vid värderingen tagits i betraktande. Stora kostnader ha efter 

 hand nedlagts för att ställa byggnaderna i stånd å de inköpta egendo- 

 marna. Då jordbruket är så beroende af åbyggnadernas beskaffenhet 

 och dä arrendatorerna med kronans förvärfvande af egendomarna kom- 

 mit i en långt mer tryggad ställning än förut, vore det ju ock märk- 

 värdigt, om detta skulle kunna medverka till jordbrukets förfall. Att 

 det skall kunna påvisas något hemman, där jordbruket nu verkligen är 



