114 HENRIK CAKUDNNIKR. 



I Hessen förekommer såväl högskogsskötsel som lågskogsskötsel. 1-äg- 

 skogarna förvandlas numera i stor skala till högskog ej blott af staten utan 

 äfven af enskilde. Detta senare är ett talande bevis för att allmänheten ej 

 är oemottaglig för intryck äfven i fråga om skogshushållningen. Lågskogs- 

 skötseln kostar nämligen sä att säga intet, alldenstund några åtgärder ej be- 

 höfva vidtagas för återväxten, för hvilken naturen själf sörjer i form af stubb- 

 skott. Den enda utgiften förekommer vid fällningen och barkningen, men 

 blir ej synlig af den enkla anledningen, att en inkomst samtidigt utfaller. 

 Af detta framgår, att för en person, som ej har den rätta inblicken i skogens 

 ekonomi, lågskogsskötsel borde synas vara fördelaktigast af rena bekvämlig- 

 hetsskäl. Det oaktadt hade jag tillfälle att se, huru stora arealer, som förut 

 varit anslagna till lågskogsskötsel, numera förvandlades till högskogsområden 

 med tillhjälp af skogsodlingsätgärder, som helt säkert belöpte sig till närmare 

 loo kronor per hektar. Men ä andra sidan saknades ej heller e.xempel pä, 

 huru lagen kringgicks på ett högst beklagligt sätt just med lägskogsskötselns 

 tillhjälp. Sedan man tagit några skördar, blir resultatet vanligen dåligt, och 

 skotten bli svaga och veka. Här ansåg man sig emellertid ej med lagens 

 tillhjälp kunna ingripa. 



De mindre skogsägarna äro i allmänhet oemottagliga för direkta råd och 

 anvisningar. De tåla ej gärna något inträng, allraminst dä det är fråga om 

 skogens skötsel. Få de emellertid pä statsskogarna se något, som förefaller 

 dem lämpligt, så taga de gärna efter, och man var i tillfälle att å hemmans- 

 skogarna se skogsodlingar, som voro fullt jämförliga med hvad staten jäm- 

 sides hade att uppvisa. Stats- och kommunala skogar fanns det god tillgång 

 på, så att e.xempel på ändamålsenlig skogsskötsel saknades ej. Något som 

 däremot syntes vara i hög grad hämmande för en sund och \ä\ genomtänkt 

 hushållning var skogsskiftenas ringa areal oftast i förening med ogvnnsam 

 läggning såväl till utsträckning som form. 



Följden af att äterväxt skall finnas tre är efter afverkningen är den, att 

 kalmarker i egentlig bemärkelse saknas. Någon spekulation med hela hem- 

 man för skogen förekommer ej att tala om. Beständsvärd stod emellertid 

 ej att upptäcka och däröfver klagades också. De anmärkningar, som fram- 

 ställas gentemot hushållningen med enskilda skogar, voro i hufvudsak föl- 

 jande: afverkning vid för låg ålder, brist på gallring samt för stark och för 

 ofta äterkonnnande ströhämtning, och så tycktes verkligen också vara fallet. 



I de områden, som jag hade tillfälle att besöka, var tallen hufvudträd- 

 slaget. 



Att anskaffa återväxt genom själfsådd var alldeles okändt eller praktise- 

 rades åtminstone ej i fråga om tallen. Detta var ju ej heller gärna möjligt, 

 då återväxten skulle finnas tre år efter af\erkningen. Fmellertid fick man 

 öfverallt i ungskogarna se öfverståndare. Dessa voro ej lämnade som fröträd 

 utan voro timmerämnen, afsedda att fortväxa under ytterligare en omloppstid 

 för att tillgodose behofvet af gröfre virkesdimensioner. Tvåäldrig bestånds- 

 form var allmän och sålunda äfven allmänt erkänd. 



Vid skogsodling användes uteslutande plantering af ett- eller tvåårig tall. 

 Plantorna inköptes vanligen från någon större trädskola, da de härigenom 

 kunde fås billigt. 



Hufvudintrycket af de enskilda skogarnas tillstånd i Hessen var i korthet 

 följande: En ren skogsodlingslag kan visserligen leda därhän, att all mark 



