I20 HENRIK CARDONMEK. 



öfvervägande gran och silfvergran, vanligen i blandning. Den senare har 

 mindre värde än den förra och ersattes vid plantering med denna. 



Som en naturlig följd af trädslaget är blädning och därmed naturlig för- 

 yngring med erforderliga hjälpkulturer allmänt använda på statsskogarna och 

 äfven till stor del på de enskilda skogarna,, ehuru man här, som äfven påvi- 

 sats, börjat ganska allmänt öfvergå till kalhuggning. 



I det stora hela vidlåda här samma brister den enskilda skogshushåll- 

 ningen som i Hessen, nämligen afverkning vid låg ålder, brist på bestånds- 

 vård och stark ströhämtning. 



Anmärkningsvärdt är, att plantskoleanläggningar finnas vid en fånganstalt, 

 där företrädesvis mindre förbrytare af landtbefolkningen insättas. De skötas 

 af fångarna, hvilket i dubbel bemärkelse är fördelaktigt. Dels erhålles på 

 detta sätt ett billigt jilantmaterial, dels kommer den kunskap, som af dessa 

 förvärfvas, sedermera landsbygden till godo. 



Af det föregående framgår, huru det i flera länder redan för åtskilliga 

 decennier tillbaka blifvit sörjdt för bibehållandet af enskildes skogar i oför- 

 minskad areal. Äfven i vårt land har man sedan mera än ett hälft sekel ej 

 varit alldeles blind för de vådor, som en oinskränkt hushållning med enskil- 

 des skogar kan medföra. Det är emellertid tämligen naturligt, att det i ett 

 land med stora skogstillgångar stött ])å ganska starkt motstånd att genom- 

 drifva lagar, hvilka komma att verka inskränkande pä den enskildes förfo- 

 ganderätt öfver sin skogsmark. Om man ser tillbaka på grundtanken i fler- 

 talet lagar, som stiftats på detta område under midten af föregående århun- 

 drade, så märkes tydligt, huru dessa endast afsågo att förhindra, att skogs- 

 mark ödelades, däremot gjordes intet eller föga för att åstadkomma en för- 

 bättrad skogshushållning i öfrigt. Fönst omkring sekelskiftet förmärkes en 

 stark rörelse i den senare riktningen. En lag kan ofta kringgås och sä måste 

 särskildt vara fallet, då den ej kan affattas i fullt tydliga ordalag. Därför 

 är det ej tillfyllest att blott och bart utöfva upjisikten öfver att dess bokstaf 

 följes. Detta har man också mångenstädes kommit underfund med. 



Vid jämförelse med främmande länder faller det genast i ögonen, att i 

 intet land finnes något jämförligt med våra skogsvärdsstyrelser. De enskilda 

 skogarna äro direkt ställda under uppsikt af statens skogspersonal. .\lla en- 

 skilda skogar, som ligga inom ett revir, sortera under revirförvaltaren. Det 

 är visserligen sant, att reviren äro jämförelsevis mycket små, men med den 

 intensiva skogsskötsel, som öfverallt är rådande ä de allmänna skogarna, är 

 personalen redan härmed sä strängt upptagen, att föga tid blir öfver för de 

 enskilda skogarnas bästa. Att såsom hos oss är fallet alldeles skilja mellan 

 allmänna och enskilda skogar är utan tvifvel det lyckligaste, som kunnat ske. 

 Härutinnan stå vi långt före hvarje annat land. 



Man tyckes emellertid ej varit sä gammalmodig i sin uppfattning af rätts- 

 liga begrepp, som fallet var hos oss, då vår skogslag antogs. Man har t. ex. 

 utan undantag ej dragit sig för att lägga hela skulden på jordägaren, som 

 den där är ansvarig, för hvad som sker å hans egendom. Ansvarigheten för 

 återvä.xten vidlåder sålunda alltid jordägaren oberoende af hvem som afverkat 

 skogen. Vidare förekommer hos oss vid underlätenhet att enligt föreskrifter 

 i rätt tid vidtaga åtgärder för återväxten ingen straffpåföljd, hvilket måste 

 vara att anse som en stor brist; ty att vid underlåtenhet att skogsodla skogs- 

 vårdsstyrelsen verkställer arbetet på den skyldiges bekostnad är näppeligen 



