l6o N. AF ZELLÉN. 



Förf. • rekommenderar för »stafwer och stör» liknande barkningssätt, 

 samt brygd af tallstruntebrännvin. Tallknopp + hvete + råg »eller korn och 

 litet malt. Omröres i biandkaret med lekter lag» samt »gifwes gäst.» 



Vidare få vi i samma anmärkning veta, att fjällbönderna i Norge gifva 

 sina hästar sönderhackade tallstruntar + hafre + varmt vatten. 



Om furans växtplats yttrar förf.: »Fur hafwer Gud sielf planteradt uti 

 sandbackar, heder och åsar, berg och stenklyfter, hwaräst näppeligen något 

 annat wäxa kan.» 



I en anmärkning omtalar förf. »Ikornens» vilda framfart, kallad »sielf- 

 swåldiga upförande», — »när han springer up och ner på de stora Furu- 

 och tall stockarne» — »huru som Ikornen då biter och gnager med sina tän- 

 der et trint hål.» — »När hålet efter mycket arbete är färdigt, springer han 

 några hundrade gånger up och neder, samt hwarje gång tager med sig en 

 tall eller grankott, til des han får en som väl passar i hålet.» — »Efter tre 

 års förlopp wäxa swarta matkar i hålet där kotten sitter.» Författaren skildrar 

 nu, huru »hackspiken > kommer och räddar trädet från undergång. 



Författaren meddelar vidare, huru man för att skydda trähus för brand 

 bör använda Landshöfding Hierners träbalsam samt Commercie Rådet Chr. 

 Polhems impregneringsvätska af salt, alun i vatten. — 



I § 2 o. 3 skildrar författaren böndernas slöseri med skogen, samt 

 meddelar, att i Blekinge, Kalmar och Kronobergs län finnas många »härliga 

 Furudungar af fullkomlig skön och rar timmerskog». — 



I § 4 lärer oss författaren, att tallen svårligen kan planteras, såvida 

 man ej tager S eller i o små plantor i en klump och hackar dem lösa med 

 all deras moderjord. Tidpunkten skulle vara om hösten, då marken nyli- 

 gen sammanfrusit. Vid källossningen skulle sedermera plantorna fasttrampas. 

 Författaren meddelar vidare, att »det blir för kostsamt att således anlägga hela 

 skogar, men til plaisir lundar wid Herregårdar, låter det sig lätteligen giöra», 

 och häri instämma vi. 



I § 5 meddelas oss sättet vid tallsådd. »Om Furuskog med framgång 

 skal kunna updragas, så måste Furukotterna med hasselnötter blandade, sås 

 uti stor myckenhet, i jämförelse af platsen, som der til blifwit intagen.» 

 I § 6 dekreteras, att när furukottarne skola sås, kan man slå dem med en 

 träklubba i storändan så att de spricka. (? !) 



Tallsädd skall »ske uti första Ny månad efter Michelsmässo, då äro 

 kottarne wäl mogna». — 



I en anmärkning härunder tviflar dock förf på detta såningssätt, samt 

 hänvisar till det af Herr Arch. Linnffius rekommenderade. 



Den frejdade botanisten rekommenderar ett sätt liknande det af oss nu 

 använda, dock skall kotten insamlas i slutet af april eller i liörjan af maj. 

 Angående såningssättet skrifver Linnajus: »Frön sås tunt ned, harcklas med 

 krattan, at de få röra sielfwa jorden, eller ock sås i ett par fingers djupa 

 fåror, som sedan hopläggas.» 



Innan jag öfvergår att tala om idegranen, kan jag ej underlåta att an- 

 föra Trozelius' funderingar angående kådan och näringsförloppet hos tallen: 

 »Så wida Tallen wäxer på så torra ställen, frågas hwadan den får sitt kådagtiga 

 ämne ifrån, antingen af acido »reo, luftsyran (?), eller om trädet i sitt inre 

 wäsende har några rör (!) och besynnerliga wärkstäder (?!) at tilreda den 

 ifrån rötterne upstigande näringssaften.» 



