l66 N. AF ZELLÉN. 



Innevånarne i Venedig hafva funnit för godt att bygga staden på al- 

 pålar, så äfven i Ravenna. 



Möss uppgifvas sky alkvistar. — Af alknoppar göres bläck. 



Kokas allöf i vatten, duger det till att fördrifva vägglös med, upplösa 

 svullnader med, friska upp fötterna med, bota bölder och stilla värk, hindra 

 moderstörtningar (h^morrhagia uteri). 



Löf på unga telningar strös »tiokt uppå golfwet, så fastna lopporna lus- 

 tigt derwid: Äfven så om man gnider sängstället dermed.» 



Linden kallas linn och uppgifves hafva sköna löf. »Linkol äro mycket 

 goda til krut, gamla skyttar hafwa den inbillningen, at Linnträ skal fällas til 

 sådane kol, när Skytten regerar; men det är wantro. 



I detta träd kan man ympa all slags frukt. 



Dekokter och salfvor kunna fäs af lind, som bota bulor å oxar, fistlar, 

 fula sår, svullna ben, fläckar i huden, dålig hårväxt, fallandesjuka och då- 

 ligt minne. 



Lönnen rekommenderas för sockerkokning. 



Om björken få vi veta, att af dess näfver görer sig lappen »talrikar 

 och regnkappor , värmlänningen flaskor och finnen skor. 



Med barken färga fiskarna sina nät röda. 



Om björklaken ordas mycket. I § 4 betonas, att björklöf är skadligt i 

 ängar, ty det ruttnar sent. För öfrigt anger auctor icke något mera än vi 

 nu veta om björken. 



Almen kallas en konung för alla svenska träd, och är omistlig för »Salt- 

 petter-Siudare», som behöfva almens aska at rena sin lut från fetma. 



Almbark brukas mot vattusot, och kokad i vatten stillar den för myc- 

 ken blodflytning och helår sönderbrutna ben. 



Almknoppar äro bra för svullnader. 



Flädern användes som nu i medicinens tjänst, men fördref äfven mull- 

 vadar, om man stack en kvist ned i hålet. 



Fläderbuskens skugga är ej nyttig för människor (?) liksom ej heller 

 fläderbären äro för höns, ty de dö däraf. 



Saft af fläderbär botar sömnstuckne hästar liksom äfven för ros, kvarka 

 och hufvudvärk. 



Fläderknoppar gifva öppet lif, om de ätas. 



Om sälgen säges att dekokt däraf botar lapparnes svåra mag- 

 sveda (?). 



Pilaska blandad med ättika borttager vårtor och liktornar. 



I III delen »Om vvilla Träns flyttjande » säges, att å träd bör väderstrec- 

 ket markeras, innan de upptagas, och när de sättas, så måste det ske efter 

 samma streck. Fruktbärande träd flyttas uti nedan efter Michelsmässa samt 

 tilltrampas vid islossningen. Om afverkning skrifves, att den bort ske i no- 

 vember — januari, annars tager virket snart »matkar och förruttnelse». — 

 Barkning anses nödvändig, ty eljest »sätta sig straxt matkar emellan barken». 

 Äro planterade unga träd sjuka, ses efter, om ej gräsrot finnes, som skadar. 



Kommer skadan af mullvadar, jordmöss och annan ohyra, »då bör feta 

 tallpinnar sättas tätt om roten i jorden; deruppå slås en kanna blod och 

 hålan fylles med ren och god mull». — 



