184 NATURMINNEN OCH STRÖDDA IAKTTAGELSER. 



Om skogsträd med stamlika grenar. 



Geninäle till herr E. Hedemann-Gade. 



I häfte I af Skogsvärdsföreningens titlskrift för inticvarandc år, allm. uppl., sid 5'. 

 finnes införd en uppsats »Några skogsträd med stamlika grenar», undertecknad E, Hedemann- 

 Gade. Då författaren redan i första meningen af sin uppsats hänvisar till en af mig i tid- 

 skriften förut meddelad beskrifning af wtrenne skogsträd med grenar, som antagit stamform», 

 och då de däraf sedermera gjorda referaten delvis äro oriktiga och vilseledande, samt dä 

 dessutom uppsatsen i fråga är affattad i en mot mig i)oIemisk ton, må några ord ytterligare 

 från min sida här finna plats. 



Först då ett beriktigande af elt oriktigt referat! Då herr Hedemann-Gade skrifver, att 

 jag i min uppsats »gör troligt, att dylika fall skulle i vårt land 'åtminstone i så vackert 

 utbildad form', vara sällsynta», gör han sig skyldig till ren felreferering och otillbörlig öfver- 

 drift af mina utsagor. Om de af mig beskrifna träden med stamlika grenar heter det näm- 

 ligen, om en omkullfallen gran med S — säger 8 — stamlika grenar, att »dylika exempel 

 pä kuUblåsta granar, hvilkas grenar antagit trädform, torde vara tämligen sällsynta i vårt land», 

 om en kuUfailen tall med 4 stamlika grenar, att osannolikt torde dylika, åtminstone i sä 

 vackert utbildad form som den här föreliggande, vara relativt sällsynta.» Såsom jag genom 

 kursiveringen nu har velat särskildt understryka, föreligger en ganska väsentlig inskränk- 

 ning i bestämningen »sällsynta», en inskränkning, som ovillkorligen måste framgå vid en 

 fullt korrekt referering. Den förmenta sällsyntheten torde, enl. herr H.-G., »väl närmast fa 

 skrifvas på rensningshuggningarnas konto». Dessa kunna naturligtvis vara och äro nog 

 mången gång i södra och mellersta delarna af vårt land förklaringen till, att vindfällda träd 

 med stamlika grenar måhända mera uppmärksammas, än de kanske i verkligheten förtjänat, 

 men samtidigt torde nog böra framhållas dylika individs, jag skulle tro absoluta, sällsynthet i 

 norra Sveriges skogar. Åtminstone kan jag just nu ej erinra mig något fall, då jag under 

 mina skogsvandringar, och detta under flere somrars resor, i Lappland, Norr- och Västerbotten 

 påträiTat någon -v-are sig tall eller gran med stamlika grenar, detta trots att de af mig genom- 

 vandrade skogsmarkerna ofta nog kanske närmast förtjänat benämningen urskog! Den i norra 

 Sveriges skogar väsentligt försvårade kampen för tillvaron torde kanske dock ensam för sig 

 utgöra förklaringen härtill ! 



Herr Hedemann-Gade pointerar i sin uppsats upprepade gånger, att förekomsten af 

 skogsträd med stamlika grenar är en vanlig företeelse. Detta torde utan vidare kunna 

 förklaras af författarens måhända omedvetna, ofvan omtalade felreferering. Då författaren 

 talar om erfarenheten hos dem, »som vandrat i våra skogar», torde väl ändock äfven 

 jag haft och fortfarande äga rätt att i någon mån vittna om vanligheten af träd med stam- 

 lika grenar! Ärligen har jag dä och då påträffat skogsträd med enstaka stamlika grenar, 

 hvilka fynd jag dock ej ansett förtjäna offentliggörande. I min uppsats omnämnde jag blott 

 de mera anmärkningsvärda fynden. Ehuru jag själf allt jämt varit intresserad för hvarje, 

 äfven relativt obetydligt dylikt fynd, har jag ej velat för mycket utsätta mig för risken att 

 med beskrifningar af mindre märkliga individ trötta eller kanske rent af förarga en därför 

 mera ointresserad läsare. Att jag ändock dristade mig att publicera en uppsats om de tre i mitt 

 tycke mera ovanliga, grenstammiga tr.äden, berodde därpå, att jag ansåg dessa ganska väl för- 

 tjäna ett omnämnande, då förut i Skogsvårdsföreningens tidskritt influtit meddelanden om 

 grenstammiga träd. dessa till och med mindre anmärkningsvärda än de af mig beskrifna. 

 Då herr H.-G. själf gör sig möda att beskrifva några af de af honom funna träden, borde 

 åtminstone han haft något intresse för eller åtminstone öfverseende med denna min dristighet. 

 Det förefaller mig ganska märkligt, att då herr H.-G. trots detta velat inlägga en protest 

 mot publicerandet af tydligen enligt hans förmenande mindervärda fynd, denna protest blifvit 

 riktad mot mig ensam och ej tillika mot dem, som förut på liknande sätt belastat denna 

 tidskrifts spalter! 



Slutligen må påpekas, att jag ej haft någon direkt skuld därtill, att det af mig till 

 redaktionen för Skogsvårdsföreningens tidskrift insända meddelandet i tidskriften intagits 

 såsom ett nytt led i »Meddelanden om Naturminnen». Att sä skett, anser jag emellertid 

 ingalunda olämpligt. 



Stockholm i febr. 1909. 



Nils Svlrrn. 



