skogsvArdsföreningens tidskrift 1909, H. 6 — 7. 



Bör villebrådsfångsten med sax såsom den nu 

 utöfvas tolereras af svenska jägare? 



Föredrag vid Föreningens för skogsvärd årsmöte den 29 mars 1909 

 af C. A. Hoi. LOREN. 



Sedan en mängd fångstredskap, som förr begagnades för att åt- 

 komma villebrådet, såsom fällor, \ippsnaror, lämmar, tanor, fallgropar 

 m. fl., alltmera kommit ur bruk, hafva i stället saxarna fått en vidsträck- 

 tare användning i detta fall. Sädana begagnas nu af flera olika kon- 

 struktioner och storlekar, beroende på deras skilda ändamål. Sä t. ex. 

 finnes den vanliga räfsaxen eller som den ock kallas slagjärnet, afsedd för 

 fångst af björn, järf, räf, varg och lo. Saxen är försedd med bete, vid 

 hvilkets vidrörande den afgillras. Sä hafva vi trampsaxen eller utter- 

 saxen för fångst af utter, gräfling, själ, örn, uf, för räfungar vid grytet, 

 ja äfven för rådjur och hare, kanske någon gång till och med för älg. 

 Vidare finnas höksaxen med bullvan, afsedd för hökar. Så de små kräk- 

 saxarna för kråkor och deras vederlikar samt de ännu mindre saxarna 

 för vesslor och råttor. 



Byglarna på dessa saxar, som skola fasthålla det fångade djuret, 

 äro ibland försedda med taggar, ibland äro de släta. 



De kroppsdelar pä djuret, som vanligast träffas af saxbyglarnas slag, 

 äro extremiteterna vid djurets trampande på gillerinrättningen eller vid 

 försök att gripa lockbetet. Den verkan, saxen därvid åstadkommer, är 

 olika, i någon mån beroende på slagtjäderns kraft. Ibland slås därvid 

 ben[)ipan eller tarsen hos fåglarna af, ibland fästa sig byglarna omkring 

 det köttiga låret. Sällan träffa slagen djurens bål, åtminstone hvad de 

 större djuren angår. 



De plågor, som härvid orsakas djuret, måste vara outhärdliga, då 

 det, trots de ihärdigaste ansträngningar, vanligen ej kan befria sig från 

 det pinande redskapet, utan sjunker till slut vanmäktigt ned vid sidan 

 af sitt fängsel. Härtill sällar sig sedan hungerns och törstens kval, om 

 djuret, som icke så sällan händer, får sitta i saxen flera dygn, beroende 

 på huru ofta fångstmannen gör sig möda att vittja sitt redskap. Är han 

 aflägset boende från fångstplatsen, eller är han tidtals upptagen af göro- 

 niäl på annan trakt, inträffar sådant ej så sällan. I sådana fall är ej 



