3l8 CA. HOLLGREN. 



saxens slag den direkta orsaken till döden, utan de kval, som djuret får 

 utstå ■ — det pinas ihjäl. 



Några tilldragelser ur saxfångstens historia skall jag här gå att 

 meddela. 



En gräfling hade fastnat i saxen, den var ej säkrare fastgjord, än 

 att den slets loss och släpades af gräflingen ned i hans underjordiska 

 boning, där denne sedan fick dö en kvalfull död. En räf, som fastnat 

 med ena benet i saxen, biter i förtviflan af benet för att komma 

 loss. Ett rådjur fastnar i en större sax, utlagd af en prästman i 

 Halland invid en gärdesgård, sedan i denna anbringats ett hål för 

 djuret att krypa igenom. Fängsladt får djuret så ligga tills den, som 

 utlagt saxen, af djurets skrik manas att befria det. En hök befanns 

 en gång ha lösslitit sitt ena ben, som lämnats kvar i saxen, och så lem- 

 lästad hade han begifvit sig på flykten; naturligen fick han dö af svält, 

 då han var urståndsatt att gripa något rof. För några år sedan anträf- 

 fades i Halland en älgko, hvilkens tvärt afslagna båda bakben tydde 

 på att hon fastnat i någon större sax, hvarur hon lösslitit sig. När kon 

 observerades, gick hon på de bakre extremiteternas benpipor, vid hvilka 

 fötterna medelst några senor voro kvarsittande, släpande efter djuret. 



Lyckligare te sig förhållandena för de djur, hvilka såsom uttern och 

 själen fångas i vattnet; de drunkna snart, när de med saxen fästad vid 

 sig störta sig i vattnet. Äfven de små däggdjuren, vesslorna och råt- 

 torna, ha det i detta fall bättre ställdt för sig, ty byglarna träfi"a dem 

 vanligen om hufvudet eller om själfva kroppen, hvarvid en hastig död 

 inträder. 



I dessa tider, då humaniteten tager sig uttryck på mångahanda 

 sätt och icke minst i afseende å djurskyddet, synes som borde icke 

 blott de tama djuren utan äfven de vilda komma i åtnjutande af en 

 medlidsam behandling från människans sida. 



Måhända skall man här göra den invändningen, att saken egentligen 

 gäller rofdjuren, med hvilka man ej bör ha någon misskund. Men så 

 är icke fallet, ty rådjuret, älgen och haren äro ej att hänföra dit; de 

 fångas för att tjäna människan till föda, såsom fallet är med de tama 

 djuren, hornboskap, får och svin, beträffande hvilkas slaktande speciella 

 metoder kommit till användning, medförande att djurens dödsplågor 

 blifva så lindriga som möjligt. 



Och månne ej rofdjuren äro lika berättigade till undseende i detta 

 fall som andra djur. De rå ju ej för, att de oftast fått på sin lott att 

 lifnära sig af samma djurslag som människan; att de kommit att kon- 

 kurrera med henne om födan. Den hårda stratTdom, som fälles öfver 

 dem, är således framkallad blott af mänsklig egoism. Därför tycker 



