HÖR VILLEBRÄDSFÄNGSTEN MED SAX TOLERERAS AF SVENSKA JÄGARE? 319 



man, att iiiaii kan behandla dem huru som helst, plåga och miss- 

 handla dem. Vi få komma ihåg, att dessa varelser också en gång haft 

 och delvis ännu ha en vacker mission att fylla i naturen, den att om- 

 besörja, att en del djurslag, som äro mycket produktiva, ej alltför myc- 

 ket föröka sig till skada för bibehållande af en ändamålsenlig propor- 

 tion djurslagen emellan, en roll, som vid människans uppträdande på jor- 

 den till viss grad förlorat sin betydelse, då hon öfvertagit detta bestyr. 



Man har ödslat med förebrående ord beträffande dödandet af rofdjuren 

 med strykningift, men när det gällt saxarna, har man slagit döförat till, 

 likasom detta senare fångstsätt skulle vara mindre plågsamt och orsaka 

 djuren obetydligare smärta och kval än giftet. 



Gällande jaktstadga af år 1864, som behandlar saxfrågan, gör inga 

 förbehåll rörande de saxars konstruktion, som vid fångst användas, den 

 förkunnar endast, huru förfaras må vid deras utläggande: sådant får ej 

 äga rum å annans mark utan tillstånd af jakträttsinnehafvaren och ej 

 begagnas under tiden 31 maj — i oktober eller därförinnan utsatta kvar- 

 lämnas ä samfäld mark, försåvidt ej alla delägarna därtill gifvit lof samt 

 anstalten med fällda träd eller annan stängsel så omgärdad, att kreatur 

 därifrån afhälles. Därjämte stadgas, att den, som ville utlägga sax, 

 skulle låta därom söndagen förut kungöra i närmaste kyrkor, hvilken 

 kungörelse skulle upprepas hvarje månad, om saxen skulle en längre 

 tid användas, ett förfarande, som dock sällan torde komma till verk- 

 ställighet. 



De återgifna skyddsbestämmelserna i jaktstadgan afse dock endast 

 husdjuren; de vilda djuren, af hvad slag de vara må, hyser stadgan in- 

 gen miskund med. 



Emellertid har, som sagts, tidsandan, sedan åberopade jaktstadga 

 skrefs, slagit in på humanare vägar, hvad djuren i allmänhet beträffar, 

 hvarför ock riksdagen för några år sedan genomdref, att hvad i straff- 

 lagens 18 kap. 16 § stadgas beträffande de tama djuren ock skulle äga 

 sin tillämpning på de vilda, och att således böter och fängelsestraff skulle 

 ådömas den, som gjorde sig saker till de vilda djurens plågande — en 

 framställning som, så vidt jag vet, ej ännu vunnit regeringens sanktion. 



I Skogsvårdsföreningens program ingår jämväl öfvervakandet af lan- 

 dets jaktvård, därför synes det vara på sin plats, att Föreningen låter sig an- 

 geläget vara att framhålla nödvändigheten af vissa grymma saxredskaps 

 afskaffande och om utbytande af dessa mot andra för djuren mindre 

 plågsamma fångstredskap — sädana gifvas ju många — att vid trängande 

 fall användas för rofdjuren, men ej för matnyttigt vildt. Skola saxarna fort- 

 farande finna användning, böra byglarna så konstrueras, att de ej blott 

 såra och fasthålla det fångade djuret utan äfven omedelbart döda det. 



