326 



PAUL BELLANDER. 



särskildt under den tid på dagen, då arbetarna vistas i skogen. Nej, 

 allt skall vara öppet och elden alltjämt brinna på härden. Likaså för- 

 ordar doktor HassLER trägolf, men vi skogsmän förhålla oss skeptiska 

 gentemot deras företräden, då de aldrig hållas rena. De till 20 a. 25 

 cm. uppfyllda jordgolfven, utomkring skyddade af jordbänken, hålla äfven 

 värmen bättre. 



Järnspisar för matlagning i större baracker tror jag ej heller får 

 större anslutning. Alla man komma ofta in samtidigt och vilja fort få 



sin mat i ordning. Järnspisarna 

 skulle då taga upp för mycket 

 rum och gagna några få. Kring 

 den större eldpallen få nu alla 

 rum och krafsa åt sig glöd för 

 sina stekpannor. Kommer man 

 någon gång till gemensam mat- 

 hållning med särskild kock, kan 

 en praktisk stekugn nog vara 

 mycket fördelaktig. 



Sedan jag mera ingående 

 demonstrerat typ I, torde genom 

 skissbladet framgå, hvari öfriga 

 typer skilja sig. 



I typ II (fig. i) göras ligg- 

 platserna i blott en etage, hvari- 

 genom höjden af baracken blir 

 mindre, hvilket alltid underlättar 

 rökens utgång. Vanligt brutet 

 tak. Typen mycket vanlig i 

 *f^ Hälsingland. 



IHHHHH 



ZE: 



31 



lE 



a: 



Fig. 4. Teckning af vanlig kolarekoja. 



Typ III (fig. 2) är en mindre 

 barack med högst 10 mans be- 

 läggning, hvarför eldstaden kan 

 läggas i ett hörn, men bör då rökfång och skorsten uppmuras af 

 sten, likasom en vanlig spis. 



Typ IV, konstruerad af förvaltare ESTBERG, Ljusdal, är en på senare 

 åren af Bergvik & Ala Nya Aktiebolag på dess skogar använd mindre 

 barack för c:a 10 — 14 personer, där eldhärden är lagd på ena lång- 

 väggen, öfver hvilken en rökhuf och skorsten af plåt äro insatta. I dessa 

 baracker användas trägolf, men ligga de i regel så nära något skogs- 

 hemman, att en skurmadam vid behof kan uppbringas. 



Typ V är vår vanliga svenska kolkoja, som under århundraden 



