33° 



PAUL BELLANDER. 



af arbetarna vid hyggesrensningar, gallringar och kulturer, och en natur- 

 lig följd blir, att de kunna påkostas mer, när de fä användning för mer 

 än en vinter. Samma gäller körarekojorna vid vattendragen, som med 

 förtanke mången gång placeras så, att de kunna tagas i bruk år från 

 år äfven under flottningarna. Afven är klart, att där en afverkning är 

 planerad redan på sommaren, böra barackerna äfven uppföras på somma- 

 ren. På staten bör man ju kunna ställa större fordringar än på enskilda, 

 hvarför ock staten bör ordna om baracker i god tid och icke låta här- 

 med anstå till efter auktionerna på hösten, då marken mången gång är 

 frusen och betäckt med snö. Det anses allmänt, att kojförhållandena 

 äro sämst på kronoskogarna, en följd af att staten öfverlämnar åt en 

 tillfällig afverkare att bygga barackerna på en tid, då en tillfredsställande 

 bostad ej kan uppföras. 



Hvad nu angår herrar läkare och deras klagan, så skulle nog deras 

 uppfattning ställa sig annorlunda, om vi finge endast friskt folk upp på 

 skogarna. Nu skrifves försämringen af alla kroniska sjukdomar på skogs- 

 lifvets syndaregister, men det är ju själfklart, att lungsjuka och personer 

 med svär magkatarr, sura ben etc. icke passa för det hårda skogsarbetet. 

 Blefve det ett påbud, att endast friska finge åtaga sig skogsarbete, hvil- 

 ket dock vore ett härdt ingrepp i rätten att få försörja sig med hvilket 

 ärligt arbete som helst, sä vägar jag försäkra, att skogsarbetet i stort 

 sedt ej skulle anses hälsovådligare än landtarbetarens lif. Personer med 

 smittosam sjukdom borde dock icke tillåtas det ansträngande skogslifvet 

 både för kamraternas och deras egen skull. 



Till det uttalande af jägmästare WedhoLM, angående ordnandet af 

 den permanenta skogsarbetarens ställning, som landshöfding WidÉn åter- 

 gifver i motiverna till sin motion, ansluta sig nog alla skogsmän, sä till- 

 vida, att alla inse vikten af att få till stånd en stam af dugande arbetare 

 för vara föryngrings- och skogsvårdsarbeten. 



I södra Norrland hafva vi redan rätt väl ordnadt med afmätare och 

 tillsyn vid virkesdrifningarna. Vanligen tjänstgöra härvid förmän och 

 sågare vid sågverken, hvilka naturligtvis hafva stor vana vid bedömande, 

 huru ett träd bör apteras ur sågningssynpunkt. Äfven förstår man att 

 år ifrån år behålla arbetare, som visat sig äga förmansegenskaper. Jag 

 tänker, att där detta icke redan praktiseras norröfver, så vinner syste- 

 met allt mer och mer anslutning, synnerligast som vintersågningen, åt- 

 minstone med dubbla skift, blir mera sällsynt. Jag hyser ingen oro för 

 att få lämpligt folk till drifningar och ej heller till flottningen. Tillgången 

 är ju i allmänhet god, där ingenting är att anmärka mot betalningen. 

 Annorlunda ställer sig saken vid de, om jag så må säga, produktiva 

 skogsarbetena, eller den rena skogsskötseln, där såväl arbetaren som 



