336 DISKUSSION. 



låta uppföra kojorna. Det kan dock under vissa förhållanden da inträffa, att 

 kojorna komma att stå oanvända eller ock blifva uppförda onödigt stora. 

 För huggarna är det naturligtvis bäst att bo pä hyggena, men det är icke så 

 beträffande dem, som skola köra ut virket. De bo lämpligast midt på ut- 

 drifningsvägen, men de bo ock bra nere vid vattendraget. Om nu en .större 

 del af utdrifningsvägen ligger utanför kronoparken, så kan det lätt hända, att 

 en virkesköpare finner för sig fördelaktigare att använda någon utom parken 

 längre ned efter vägen befintlig koja. Den af kronan uppförda kojan får då 

 stå oanvänd, därest icke några huggare komma att där taga sin bostad, för 

 hvilka den dock då blir för stor. Detsamma kan inträffa, om virket kan ta- 

 gas åt olika håll. Har dä kronan låtit uppföra koja för körarna ä lämpligt 

 ställe efter den beräknade utdrifningsvägen, men så köparen finner med sin 

 fördel förenligt att köra virket ät annat häll, får kronans koja stå oanvänd. 



Dessa äro de egentliga skäl, man kan anföra för, att kronan icke bör 

 bygga kojor i fråga om sådana virkesförsäljningar, som köparna själfva skola 

 afverka och utdrifva. Men det finnes ock ett annat skäl, som verkat att göra 

 mig tveksam gentemot en sådan reform. Saken är nämligen den, att vi ofta 

 ha rätt svårt att kunna få det af riksdagen beviljade anslaget för domänsty- 

 relsens förvaltningsätgärder att räcka till för de nödvändiga utgifterna. Så 

 kan jag tala om, att när vi fingo jägmästarnas förslag till förvaltningsätgärder 

 för 1909, så befanns det, att dessa förslag med sammanlagdt 300,000 kronor 

 öfverstego det anslag, som riksdagen beviljat. Som vi icke få inkomma till 

 Kungl. Maj:t med förslag till förvaltningsätgärder, som med ett enda öre öf- 

 verstiger hvad riksdagen bestämt, är det ju gifvet, att vi måste hålla igen 

 och inskränka pä sädana utgifter, som kunna upjtskjutas eller uteslutas. Att 

 då komma med en hel ny kategori utgifter, som man förut icke haft, måste 

 man därför ställa sig betänksam mot. 



I slutet af sitt anförande kom inledaren med ett påstående, hvilket verk- 

 ligen öfverraskade mig att få höra. Det var, att de s. k. skogstorparnas 

 ställning skulle lämna mycket öfrigt att önska. Jag undrar, om inledaren 

 varit uppe i öfre Norrland och sett, huru skogstorparna ha det? Detta har 

 Jag sett. Jag gjorde i fjol vintras en resa genom Malmesjaurs och Vargiså 

 revir och blef dä i tillfälle att se, huru pä länga sträckor, där förut icke funnits 

 en människoboning, nu litet hvarstädes skogstorp anlagts och sålunda folk 

 börjat att bygga och odla. På några ställen hade två till flera torp anlagts 

 i närheten af hvarandra. Jag bodde hos sådana skogstorpare, och jag var 

 inne hos flera andra och talade vid dem; jag hade ock skogstorpare, som 

 skjutsade mig. Men ingen enda hade någon klagan att anföra öfver sin 

 ställning. Tvärt om hörde jag flera uttala sig synnerligen tillfredsställande 

 öfver, att det beredts dem möjlighet att pä detta sätt skapa sig ett eget hem. 



Jag tror, att de personer, som äro missnöjda, icke egentligen äro skogs- 

 torparna själfva utan andra, som r^st dit upp i afsikt att skapa missnöje och 

 sedan fara ned och omtala detta. Särskildt under nämnda resa fick jag be 

 kräftelse därpå. Det omtalades nämligen för mig, hurusom en person kom 

 mit dit upp efter att förut ha utsändt ett cirkulär till skogstorparna för att 

 sammankalla dem, därvid han utlofvade att förskafta dem äganderätt till de- 

 ras torp. Men det kostade ])enningar att kunna uträtta detta, därför måste 

 de satsa fem kronor hvar ät honom. De hade emellertid själfva snart kom- 

 mit underfund med, att de af sagda person lämnade löftena icke voro myc- 



