348 DISKUSSION. 



vill jag påpeka, att doniänstyrelsen varit ytterst försiktig vid begagnandet af 

 sin rätt att skilja en skogstorpare från torpet på grund af brott mot kontraktet. 

 Vi hafva i det längsta sökt att se genom fingrarne med af skogstorparna be- 

 gångna kontraktsbrott, och först efter upprepade förseelser, och då ingenting 

 annat hjälpt, har styrelsen begagnat sin rätt att uppsäga torparen. 



I fråga om, att torpen ofta läggas långt från landsvägen, vill jag nämna, 

 att detta är beroende därpå, att för dessa torp måste uppsökas odlings- och 

 slåtterlägenheter. Utan sådana kunna sådana torp icke komma till stånd, och 

 då icke landsvägarna blifvit byggda med hänsyn till dessa förhållanden, är 

 det gifvet, att det mången gång händer, att torpen, hvartill platserna af tor- 

 parna själfva uppsökas, komma att blifva förlagda på ställen, tämligen aflägsna 

 från landsväg. Jag vill dock nämna, att kronan på flera ställen börjat att 

 bygga vägar till dessa torp, visserligen enkla och primitiva, men dock sädana 

 att man kan komma fram med hjuldon på dem, och dessa vägbyggnader 

 fortgå i den mån, vi kunna få penningar därtill. 



I likhet med d:r Kenipe tror jag, att det vore lyckligt, om dessa torp 

 och egna hem kunde uppföras så, att det blefve två på hvarje ställe, men 

 därvidlag spelar den frågan in, huruvida det finnes odlingsmark och slåtter- 

 lägenheter för mer än ett torp. Ofta är detta icke fallet. 



Beträffande frågan om skogskojorna på kronoparkerna skulle det kanske 

 vara lämpligt, att kronan åtminstone i någon män bestämde, huru de skulle 

 byggas, och det har, såsom jägmästare Ekman nämnde, äfven skett i vissa fall. 

 Detta kunde kanske blifva en lämplig öfvergångsform, till dess kronan själf kunde 

 komma att åtminstone å de större kronoparkerna bygga alla sådana kojor. 



Byråchefen Meies: 1 fråga om skogskojorna vill jag påpeka en omstän- 

 dighet. Det är enligt min mening fullt riktigt, att en arbetsgifvare bör draga 

 försorg om arbetarnes trefnad i den män anspråken äro måttliga. Men, mina 

 herrar! i fråga om norrlandsskogarne, hvem är arbetsgifvare? Det är icke 

 staten, annat än undantagsvis. Det är icke, staten, som antager arbetarne 

 och aflönar dem, utan det är afverkarne, de soin köpa virket. Det är den 

 synpunkten jag velat framhålla något mera än som i dag blifvit gjordt. 



D.r Ilesselman: Jag beklagar, att jag i viss mån missförstått generaldirektör 

 Fredenbergs yttrande, men jag kan dock icke, då jag närmare tänker efter 

 hvad han sade om sina önskemål angående kojornas förbättrande, finna, att 

 dessa gingo så synnerligt långt. Såvidt jag erinrar mig, borde man endast 

 uppställa en fordran, som strängt skulle fasthållas nämligen att taken skulle 

 vara fullt vattentäta. Man bör väl hafva större fordringar pä en bostad, där 

 människor skola föra en människovärdig tillvaro. 



En sak, som jag glömde att nämna, då jag hade ordet, var att jag tvif- 

 lar pä, att frågan om kojornas förbättring kan lösas utan statens ingripande 

 på samma sätt som det skett med landtarbetarnes bostadsförhållanden. Detta 

 är en stor skillnad. Landtbrukarne hafva att utstå en mycket skarp konkurrens 

 angående arbetskrafterna med industrien och därföre måste de bereda arbe- 

 tarne så mänga fördelar som möjligt för att få behålla dem. När det gäller 

 arbetet i skogen, är det ofta traktens folk, som i skogsarbetet hafva den enda 

 kontanta inkomsten under året. De äro ofta uteslutande hänvisade dit och 

 stå i en mycket ofördelaktigare ställning än landtarbetarne. Därför kan det 

 vara klokt att låta staten uppställa vissa fordringar på skogskojornas inrättande. 



