356 GUSTAV CASSEL. 



afverkar skog på sin fastighet, skall betala skogsaccis för virket, och 

 upplåter han afverkningsrätt till en annan mot kontant betalning, i 

 hvilket fall han säljer det virke, som han har stående på sin skog, så 

 skall han också erlägga skogsaccis. Att vilja påföra afverkaren skogs- 

 accis synes mig icke vara berättigadt alls, för det första därför, att det 

 naturligtvis är fastighetsägaren, som har denna inkomst, och det är han, 

 som bör beskattas för densamma. Han har förut haft fastighetsbevill- 

 ning sig påförd, men nu slipper han detta. För det andra är det så, 

 att äfven om det i lag dekreteras, att det är afverkaren, som skall betala 

 skogsaccis, så drager afverkaren naturligtvis af den skatten, vid bestäm- 

 mandet af hvad som skall betalas för skogen. I realiteten blir det 

 således alltid hemmansägaren, som får betala skogsaccisen ; det lider icke 

 det minsta tvifvel. 



En sådan skogsaccis, som jag nu i allmänna drag sökt skissera, 

 föreslår skogsskattekommittén i sitt förslag af år 1907. Enligt detta 

 förslag skulle det utgå en skogsaccis till staten, till kommunerna, till 

 landstingen och till vägdistrikten. Alltså skulle därigenom hela beskatt- 

 ningen af skog vara lagd på skogsaccis. Däremot är den växande stånd- 

 skogen utesluten ur fastighetstaxeringen och därmed all inkomst af den- 

 samma utesluten från bevillning och inkomstskatt och därigenom från 

 hela den kommunala beskattningen. Just därför att fastighetsvärdena 

 nedsättas och skogen sålunda icke kommer att lämna något bidrag till 

 allmänna bevillningen och således ej heller något skattebidrag till kom- 

 munen eller till vägdistrikten eller landstingen, blir det nödvändigt att 

 låta denna skogsaccis utgå till såväl staten som socknarna och de andra 

 kommunerna, nämligen vägdistrikten och landstingsområdena. 



Sådant var skogsskattekommitténs förslag i stort sedt. Men då detta 

 förslag kom inför Kungl. Maj:t, fann Kungl. Maj:t, att förslaget skulle 

 bryta sönder den allmänna progressiva rena inkomstskatten till staten, 

 hvilket ju också skulle blifva förhållandet. Genom inkomstskatten bör 

 emellertid staten söka träffa medborgarnas på en hand samlade inkomst, 

 som skall vara måttet på hans personliga skatteförmåga. Alltså bör 

 hela hans inkomst sammanföras till en enhet. Detta skulle icke blifva 

 förhållandet, om inkomsten af skog skulle beskattas särskildt på detta 

 sätt. Det är naturligtvis en olägenhet, men det finnes icke något skatte- 

 förslag, som icke lider af en eller annan olägenhet. Har man såsom 

 jag haft nöjet att under åtskilliga år sysselsätta sig med utarbetandet 

 af skatteförslag på det ena eller andra området, så kommer man snart 

 till den erfarenheten, att det icke finnes något skatteförslag, som icke 

 lider af någon brist, och vill man särskildt fästa sig vid bristerna, så 

 kommer man alltid till den öfvertygelsen, att det förslag, man för till- 



