364 DISKUSSION. 



ende och eljest skötsamma bönder, när fastighetsvärdet ä deras hemman höjts, 

 afverkat sin skog och förklarat, att, sedan sä skett, ingen anledning att bibe- 

 hålla hemmanet vid det höga taxeringsvärdet längre förefanns. 



Jag vill äfven nämna något om, huru förädlingsvinsten vid sågverken i 

 forna tider beskattades. Man utgick från en viss vinst per skeppad standard, 

 man skilde mellan äldre och yngre bolag. Det yngre bolagets förädlingsvinst 

 ansågs böra uppskattas vida lägre än det äldre bolagets, därför att det först- 

 nämnda köpt sin skog senare och betalt högre pris för densamma än det 

 äldre bolaget. Man inblandade sålunda skogsvinsten i förädlingsvinsten, hvil- 

 ket stred mot gällande lag. Under dylika förhållanden kunde förädlingsvinsten 

 vid olika sågverk variera mellan 5 kronor per skejipad standard och 30 a 40, 

 stundom 50 kronor. Denna beskattningsmetod har emellertid försvunnit se- 

 dan deklarationsplikten infördes, men den förstnämnda olägenheten kvarstår 

 alltjämt. 



Klart är, att, om vi skulle följa den princip, som af inledaren framställ- 

 des och som funnit sitt uttryck i skogsskattekommitténs betänkande, skulle vi 

 vara befriade från äfven denna olägenhet. Denna princip är, så vidt jag kan 

 se, den enda grund, på hvilken en rättvis skogsbeskattning kan byggas. Det 

 nu föreliggande kungliga förslaget kommer däremot att i de af mig nämnda 

 afseenden vara utan inflytande och framförallt icke kunna häfva den ojämna 

 beskattning, som beror däraf, att taxeringsmyndigheterna sakna all kännedom 

 om den mängd skog, som finnes pä hvarje hemman. Detta förslag är blott 

 en ny skatt, lagd till den förutvarande fastighetsskatten, och detsamma lider 

 därjämte af åtskilliga andra fel, som äfven blifvit anmärkta, och som jag där- 

 för icke vill närmare ingå pä. Jag kan dock icke underlåta att framhålla den 

 fara, som ligger däri, att skogsaccisen skall betalas af afverkaren. Man har 

 med rätta framhållit, om om A är ägare af ett skogshemman, B är afverkare 

 och C är den, som köper virket, så kan det inträffa, att B befinnes vara en 

 person, som gör sig osynlig, sedan afverkningen skett, eller så beskaffad, att 

 ingen skatt af honom kan uttagas. Förslaget lider ock af ett fel, som jag 

 icke sett anmärkt, och på hvilket jag därför vill fästa herrarnas uppmärksam- 

 het. Förhällandet i Norrland är, att bönderna i allmänhet själfva afverka sin 

 skog och sälja timret. De sälja årligen sammanlagdt åtskilliga millioner. I 

 och med detsamma, att skatten blir lagd på afverkaren, är det emellertid att 

 befara, att många skola föredraga att sälja sin skog pä afverkningsrätt eller 

 skaffa en mellanhand, som afverkar. Detta vore att beklaga, ty bondens be- 

 hållning blir härigenom minskad med den arbetsförtjänst han hittills haft ge- 

 nom att afverka sin egen skog. Att upplåta sin skog pä afverkningsrätt är 

 i öfrigt ur skogsvårdssynpunkt den sämsta försäljningsmetod, man kan använda. 

 Men om det kungliga förslaget ovillkorligen skall antagas, borde den bestäm- 

 melsen inflyta, att fonder bildades af skogsacciser samt att kommunerna icke 

 finge använda annat än räntan af dessa fonder. I detta afseende vill jag 

 framhålla, att i Norrland ännu finnes en myckenhet oväxtlig skog, som måste 

 afverkas under de närmaste 30 ä 40 åren. Sä länge denna skog finnes, är 

 det tillfälle att bilda fonder, men sedan denna skog afverkats, måste en af- 

 se%'ärd inskränkning i afverkningen äga rum, och dä är det bra för kommu- 

 nerna att hafva samlade fonder. Jag anser det därför vara mycket viktigt, 

 att om skogsaccis skall införas i den form som nu föreligger — hvilket jag 

 beklagar, ty jag skulle vida föredraga den princip, som legat till grund för 



