37° 



DISKUSSION. 



förtjänt af ganska stort beaktande. Dess värde ligger enligt min mening när- 

 mast däri, att det fastslär principen om den kommunala beskattningens fri- 

 görande från omedelbart beroende af statsbeskattningen. Genom ett sådant 

 förslag äro vi alltså mer eller mindre inne pä vägen, som kan leda till den 

 stora skattereform, hvilken vi alla vänta på. Jag hyser därför den åsikten, 

 att man bör vara ganska försiktig, innan man pä grund af de tämligen be- 

 rättigade anmärkningar, som kunna göras mot förslaget, förkastar detsamma. 

 Jag ber nu att med några ord få vända mig mot en anmärkning, som 

 här framställts af en föregående talare. Han förmenade, att enskilda jordägare 

 efter införandet af denna skattelagstiftning skulle föranledas att afverka sko- 

 gen eller sälja sina hemman, därför att skatten skulle blifva alltför betungande. 

 Jag kan icke tänka mig, att så blir förhållandet; och detta tror jag först och 

 främst därför, att, såsom herr Widén åberopat, accisen är jämförelsevis så obe- 

 tydlig. För det andra stöder jag denna min uppfattning på det resonemanget, 

 att då den föreslagna accisen uttages inom kommunen och tillfaller denna, 

 detta gifvetvis kommer att verka till allmän lindring af skattebördan inom 

 kommunen, hvilket alltså kommer den enskilde skogsägaren till godo. 



Dessutom faster jag uppmärksamheten på, att enligt förslaget skatteplikten 

 åligger icke skogsägaren utan afverkaren. 



Friherre Adelswärd ställde sig, om jag fattade honom rätt, mycket skep- 

 tisk emot den föreslagna lagen och ville gärna, så föreföll det mig, inrikta 

 mötets intresse och blickar på Norrland, när det gällde ifrågavarande lag- 

 stiftning, eller åtminstone ville han vända mötets intresse ifrån de södra de- 

 larna af landet. Han antydde också, att om en resolution skulle fattas, så 

 borde den utmynna i ett uttalande, att lagstiftningen skulle begränsas på sätt, 

 motionären i Riksdagen föreslagit, d. v. s. till vissa norrländska län. Jag är 

 då; mycket glad öfver, att den siste ärade talaren gifvit vittnesbörd om, att vi 

 här icke hafva att göra med hufvudsakligast eller allenast ett norrländskt in- 

 tresse, och jag hemställer, huruvida mötet icke skulle finna, att ett uttalande 

 sådant, som ifrågasatts, vore mindre välbetänkt, då saken här icke kan få så 

 allsidig belysning, som vore erforderlig, för att man skulle kunna göra ett 

 sådant speciellt uttalande i frågan. Det kan hända, att detta icke vore så 

 vidare lyckligt. Jag beklagar, om någon måhända tycker, att jag talar alltför 

 ensidigt såsom norrlänning, men jag kan icke undertrycka den anmärkningen, 

 att det kan hända, att en resolution i antydda riktning skulle få ett inflytande 

 pä denna sak, som icke vore önskligt. Det bör ju icke vara mig förmenadt 

 att i detta sammanhang säga så mycket. 



Jag ber att fä yttra några ord i en annan fråga, som herr Kempe vid- 

 rört. Han sade att det är olämpligt att låta denna accis erläggas af afver- 

 karen, och han framhöll såsom skäl för denna sin åsikt, att afverkaren ofta 

 var oanträftbar — ett skäl som man hört många gånger — äfvensom att, 

 därest lagstiftningen finge den formen, bonden sannolikt icke skulle komma 

 att afverka sitt virke och sälja det till förädlaren, utan han skulle frestas att 

 upplåta skogen pä afverkningsrätt eller skaffa sig en bulvan, som stode för 

 afverkningen, hvilken sedan blefve svår att anträffa. Ja, det är möjligt, att 

 så skulle blifva fallet, men jag är icke öfvertygad därom. För min del har 

 jag mycket funderat öfver hvad som skulle vara det rätta i denna sak; och 

 jag erkänner, att många skäl tala för att lägga accisen på skogsägaren, men 

 ur praktisk synpunkt medför det svårigheter. Ett skäl som talar för att låta 



