3S4 P- o. WELANDER. 



för trävaruindustrien. Hvad som oundgängligen behöfves är skydd och 

 hägn i någon form för skogskapitalet, sä att skogarnas afkastningsför- 

 måga bibehålies oförminskad. Alla köpare blif\-a sedan likställda, pri- 

 serna begränsas till skogens afkastningsvärde och industrien blir till- 

 försäkrad jämn tillgång på råmateriel. 



Men vi återgå nu till den rationella skogsskötseln och hålla då 

 fast vid, att skall en skogshushållning kunna bli rationell, så måste vi 

 också låta skogsbruket vara hufvudsak och låta detta betyda, hvad det 

 rätteligen är, en af landets näringar, som bör ha rätt att bli likställdt 

 med andra handteringar äfven i det afseendet, att det skall utöfvas enligt 

 dess egen art och natur. Då blir skogen ett producerande naturkapital, 

 hvars uppgift är att årligen skapa största och värdefullaste virkesmassa 

 åt ägaren och landet men icke att vara ett mer eller mindre gifvande 

 spekulationsobjekt i jobbarehänder. Ser jag skogsbruket som själf- 

 ständig handtering, hvilket bör uppehållas, så länge icke skogsmarken 

 kan fördelaktigare användas till annan produktion, blir min största om- 

 sorg att skaffa högsta möjliga afkastning från dessa marker liksom från 

 trädgård, åker och äng. Vill man detta mål, så måste man också med- 

 len och öfverlåta åt fackmannen att sköta skogen, vare sig det gäller 

 återväxt, gallring, beräknande af trädens mognadstid eller hvad annat 

 som helst, som hör till en rationell skogshushållning. 



Nu förlorar också talet om beståndens räntabilitet sin betydelse af 

 det enkla skälet, att jag alls icke har någon tanke på att realisera mitt 

 skogskapital. Får jag blott största aikastningen, må sedan de olika 

 beståndens värdetillväxt eller årsafkastningens värde i förhållande till 

 hela skogskapitalet motsvara en större eller mindre procent än vanlig 

 bankränta eller rättare: det får bli den procent, som min mark förmår 

 gifva och ju bättre jag värdar skogen, desto högre ränta kan jag hop- 

 pas att få, till den gräns naturen själf anvisar, och därutöfver kunna 

 hvarken bankdirektioner eller andra tvinga skogen. Eftertanken säger 

 också, att trädens växt och mognad ej kan bestämmas af bankräntor 

 utan af biologiska lagar. 



Denna fråga, huruvida tillväxtprocenten öfver- eller understiger 

 gällande penningränta, får betydelse först då, när jag tänker förvandla 

 skogskapitalet till klingande mynt, men i samma stund upphör jag 

 också att vara skogshushållare i egentlig mening. 



Tyvärr äro många enskilda skogsägare just ett sådant mellanting 

 mellan skogsbrukare och aftärsmän, som anse, och det med rätta, att 

 de fritt förfoga öfver sin egendom och böra fä använda den på för dem 

 förmånligaste sätt. Det ligger också i sakens natur, att det oftast är 

 en fördel för den enskilde att hugga ned skogskapital, som icke ger 



