KN RATIONEI.I, SKOGSHUSHAl.l.NINr,. 385 



penningränta, ja, ibland äfvcn »rantabla» träd, ty pengar äro alltid en 

 mera rörlig och användbar värdeform än skog. Frestelsen härtill är 

 desto större, emedan olägenheten af minskad produktion under närma-' 

 ste framtid från öfverafverkade eller sköflade marker i regel drabbar 

 efterkommande men icke skogsafverkaren, åtminstone icke sä länge 

 skogspengarna räcka. Man må därför icke hysa någon öfverdrifven tro 

 pä den berömda »kärleken lill skogen» och dess skogbevarande kraft. 



Spörsmålet om s. k. räntabel eller icke räntabel skogshushållning 

 är således för skogsägare-affärsmannen i själfva verket en intressefråga 

 och hans fordran på afverkning af icke-räntabla träd är helt naturlig 

 frän hans ståndpunkt. Mera anmärkningsvärdt är, att äfven skogsviän 

 hysa samma åsikt som en rätt no7-m för skogs/>ruk. Granskar man i 

 litteraturen, finner man dock till sin förvåning, att de räkna med endast 

 3^3 '/z °/o räntefot. Hvarför icke med 5 eller ändå hellre 6, ty med 

 3 ^ 3 V2 °/o ^^^ ^'-^^ affärsmannen vara nöjd? Man vet nog detta också 

 och letar därför med ljus och lykta efter skäl för den låga räntefoten 

 — bland annat att skog är en mycket god kapitalplacering, som allt- 

 jämt stiger i värde. Det första är minst sagdt tvifvelaktigt, ty man 

 kan icke brandförsäkra skog och ingen vill låna på den, hvilket bör 

 vara skäl till fordran pä en räntefot högre än penningränta och icke lägre. 

 Skogens värdestegring däremot är utan tvifvel att räkna på, men alla 

 driftkostnader stiga också. Och äfven om en värdestegring i framtiden 

 inträffar, nöjer sig nog icke affärsmannen med 3 "!^ i en rörelse, som 

 icke är fri från stora risker, under förhoppning på ökning i en oviss 

 framtid, ifall han genast kan få mycket större atkastning af sitt kapital, 

 placeradt pä annat håll. 



Andra skogsmän inse också, att man med nuvarande penningräntor 

 ej har utsikt att bevara skog med stöd af dylika argument. De säga 

 rent ut, att skall det bli allvarligt tal om affärsmässigt och verkligt, 

 räntabelt skogsbruk, så måste man fordra en tillväxt motsvarande minst 

 vanlig penningränta eller 5 °/q, och sådan skogshushållning anse de sig 

 kunna åstadkomma. Jag har här en liten skrift, som går i denna rikt- 

 ning af jägmästaren Ernst Andersson med titeln »Synpunkter vid skogs- 

 afverkningens beräknande», hvarur jag anför följande: 



»För räntabilitet fordras, att hvarje bestånd, helst hvarje träd, år- 

 ligen ökar sitt värde och alltså lämnar i årlig afkastning ett belopp, 

 som motsvarar vanlig ränta, 5 procent, på dess värde. Detta är nästan 

 alltid möjligt att åstadkomma, om hushållningen ordnas med sådant 

 syfte för ögonen. 



Motivet till att förf up[3ställer fordran på 5 procents tillväxt är 

 insikten om, att våra skogar den ena efter den andra afverkas, tack 



