388 P- o. WELANDER. 



5, d. V. s. skogen ger i alla fall icke vanlig aftarsränta. Annorlunda 

 förhåller det sig med afkastning från kapital i bank eller aktier, här 

 far jag en ränteutdelning som verklig nettovinst. Icke ens 50-åriga 

 bestånd bli alltså räntabla utan vi måste gå ned ända till 40 år och då 

 tror jag äfven de ifrigaste ränte-hushällarna bli tveksamma. Men äfven 

 om man ville nöja sig med ^% bruttovärdetillväxt på bestånden, på 

 huru många trakter kunna vi nå detta? Jag fruktar, att vi med sådana 

 fordringar till en början få hugga ned största delen af Norrlands 

 skogar. 



Jag frågade nyligen en skogsförvaltare, som sökt tillämpa dessa 

 ränteprinciper, om det verkligen lyckats honom att få 5 % tillväxt af 

 bestånden. »Nej», svarade han, »det där är bara ett talesätt, i prak- 

 tiken går det icke.» Men om detta slags skogsbruk hvarken kan ga- 

 rantera största afkastningen eller den utlofvade afifärsräntan, förmår det 

 lika litet tillfredsställa skogshushållaren som affärsmannen. Hela systemet 

 är ett kompromissförslag mellan skogsbruk och affär, som knappast har 

 några utsikter att lyckas i vårt land, — det är för skogsmannen en 

 farlig afväg från skogsstigen in pä den vimlande affärsgatan, där man 

 fordrar 5% i år, 6 nästa år, tredje året måste skogsägaren låna pengar 

 mot 7 % och då vill han ha den från träden — så stora och växlande 

 anspråk kunna våra skogar aldrig tillfredsställa. 



Det är ju alltid nyttigt att pröfva olika metoder, men det är ett 

 farligt experiment att med yxan tillämpa räntabel skogsskötsel i behållna 

 skogar. Ty man måste då, som vi sett, uttaga en del af det för högsta 

 afkastningen erforderliga virkesförrådet, d. v. s. en del af ett produce- 

 rande naturkapital, som icke kan ersättas genom konstlade medel utan 

 endast af naturens egna krafter och under tiden få efterkommande skogs- 

 ägare sitta emellan. För tillfället är kanske nuvarande ägare godtgjord 

 med penningräntor — i regel förbrukas dock det till pengar omförda 

 skogskapitalet — nationalekonomiskt sedt är det i hvarje fall olyckligt, 

 ty räntor äro ett gifvande och tagande mellan landets inbyggare inbör- 

 des, hvaraf landet i sin helhet ej blir ett öre rikare, men samma kapital 

 i skog producerar årligen nya virkesmassor, nya värden, hvarpå kan 

 byggas industri och export, som göra landet rikare. Men, säger man, af 

 skogskapital förvandladt till pengar kunna andra industrier skapas. Ja, så 

 säges nog ofta, men göres mera sällan. För öfrigt vill jag härvid fråga: 

 äro icke skogsbruk och trävaruindustri bra då? Hvilken industri är det 

 man önskar gynna, som är bättre? Jag vill tro, att skogsbruket tvärtom 

 är en af landets allra bästa näringar, en af grundvalarna för vårt eko- 

 nomiska bestånd. 



Som vi flera gånger framhållit, är vårt görande och låtande pä 



