EN RATIONF.I.I. SKOGSHUSHÅLLNING. 389 



skogsområdet af största betydelse för en lång tid framåt. Det finns 

 knappt någon praktisk verksamhet, där en person på samma sätt som 

 skogsmannen håller nutid och framtid vid handen, ingen heller, som har 

 så stort ansvar. Vi, som erhållit särskild utbildning för skogsmanna- 

 yrket, få se noga till, att vi icke sä anpassa skogshushållningen efter 

 nuvarande ägares tillfälliga fördel, att det skadar efterkommande. Vi 

 bära ansvaret för skogsbruket som en af våra främsta näringar, och det 

 är väl ändå af oss, som landet har rätt att vänta vägledning lör skogar- 

 nas skötsel i sådan riktning. 



Den mening, jag här framfört om skogsbrukets ekonomi, blir utan 

 tvifvel föremål för kritik, och jag är villig till hvarje på sakliga skäl 

 grundad modifikation af min pessimistiska syn på s. k. räntabelt skogs- 

 bruk. Men så vidt jag nu kan finna, vågar jag hvarken själf tillämpa 

 det eller tillråda någon annan att så sköta skog — jag fruktar för fram- 

 tidens dom. Det kan komma en tid, kanske redan medan vi lefva, då 

 utvecklingen hunnit ett godt stycke framåt: öfverafverkningen och skogs- 

 sköflingen ha fortgått som hittills, icke blott i vårt land utan äfven i 

 andra länder. Afven på de skötta skogarna har sträfvan att få endast 

 räntabla bestånd starkt decimerat skogskapitalet och produktionen. Till- 

 gängen på trä minskas, behofven ökas — och priserna springa i höjden. 

 Nu vaknar man upp, och alla vilja ha så stor afkastning och export 

 som möjligt, nu skall Sverige bli ett rikt land! Men tyvärr, vi ha nu- 

 mera sä obetydligt att afyttra, äfven från skogar med ordnad hushåll- 

 ning, och detta kan ej ändras i en hast. Nu få skogsägarna helt säkert 

 uppbära hårda ord för att de skött skogarna, så att de gifva blott en 

 del af hvad de borde kunna producera. Jag fruktar, säger jag, att de 

 kanske med skäl kunna invända: det var våra egna skogsmän, som lärde 

 oss. Jag vill icke stå i deras led, som äro skyldiga att svara då — 

 eller åtminstone ville jag med biskop Brask kunna svara: härtill har jag 

 varit nödd och tvungen. 



Däremot ställer jag mig med lugn och frimodighet i deras krets, 

 för hvilka den absoluta afkastningen är hufvudsaken. Där tror jag 

 också, vi skola samlas så småningom alla skogsmän och äfven trävaru- 

 industriens representanter och målet för vår sträfvan är: största afkast- 

 ningen från Sveriges skogar och skydd för det skogskapital, som härför 

 erfordras. Detta program är jag beredd att försvara. 



