skogsbeskattningsfrAgan. 391 



ning vid skötseln at privatskogar måste vara tydliga lör en o< h in ar. I )äre- 

 mot tror jag icke, att jag kan öfvertyga en praktisk privatman om, att han 

 har fördel af att icke tänka pä riinteafkastningen frän sin skog, utan endast 

 jiä högsta virkesafkastningen pr afverkad ytenhet. 



Det är gifvet, att äfven från denna princip för pri\atskogarnas skötsel 

 finnas undantag, som kunna motivera ett frångående af densamma; men knapjjast 

 kunna dessa vara annat än tillfälliga. Ty ställer jag min hushållning på 

 sådant sätt, att jag får större virkeshopande på min mark, än hvad som 

 är förenligt med den privatekonomiska synpunkt, som här framhållits, så gör 

 jag en förlust i jiengar; ställer jag in min hushållning ])å det sätt, att jag 

 icke låter det blifva ifrågavarande virkeskvantitet, gör jag också en förlust i 

 pengar — och en tydligare sådan, och jag torde förr eller senare åter- 

 gå till eller som god upptaga ofvan omnämnda synpunkt vid skötseln af 

 min skog. 



Hvad angår de privata skogar, som icke höra till industrien, måste jag 

 äfven se till att göra dem mest räntebärande. Jag har skiljt dem från de 

 andra, därför att de icke äro bundna vid något bestämdt produktionsända- 

 mål, och därför att det 'vid deras skötsel fordras mer omfattande kännedom om 

 skogs- och afsättningsförhållandena, för att man må veta att rätt bestämma, 

 hvarpå skogshushållningen bör inriktas, så att den skall blifva mest frukt- 

 bringande. 



För mig är det tydligt, att jag måste skilja på olika principer vid sköt- 

 seln af olika skogar. Detta ligger för mig så klart, att jag tycker, att där 

 staten påtagit sig skötseln af vissa enskilda skogar — jag tänker pä de norr- 

 ländska skogarna med inskränkt dis])ositionsrätt — så måste staten också 

 taga hänsyn till de privatekonomiska intressena. — Såsom jag ser saken, 

 kan jag icke finna annat än, om staten skulle anse, att vid hushållningen 

 med de enskilda skogarna i landet, där denna bedrifves rationellt och utan 

 äfventyrande af skogens fortbestånd, men med de privatekonomiska prin- 

 ci])erna till grund för hushållningen, det allmänna intresset icke blir på be- 

 höfligt sätt tillvarataget, sä är utvägen den, att staten förser sig med ökade 

 stat.sskogar. 



Kaf>icn lic Verdier: För tre år sedan yttrade i denna Förening numera 

 aflidne byråchefen af Zellén: »Våra skogar genomgå ett nästan revolutionärt 

 utvecklingsskede, och det är af största \ikt att utan större ingrepp i den fria 

 förfoganderätten leda utvecklingen i en god riktning. » Då han yttrade 

 detta, var det helt visst ett uttryck af glädje och icke af sorg. 



Af den ärade föredragshållarens framställning skulle man däremot nästan 

 kunna fä den ui)])fattningen, att sträfvandena att söka åstadkomma högre 

 räntabilitet, som utgöra det viktigaste momentet i detta utvecklingsskede, 

 snarare vore något klandervärdt, eller att det i alla händelser vore en utopi 

 att söka komma längre än föredragshållarens ståndpunkt. Det revolutione- 

 rande, som byråchefen af Zellén menade, var helt visst räntabiliteten, som hit- 

 tills varit mindre uppmärksammad. Inom ramen för denna ofrånkomliga for- 

 dran, som man ställer pä hvarjc ekonomiskt företag, af hvad art det vara 

 må, räknas gifvetvis äfven ladugårdsskötsel, som föredraganden här bragte på 

 tal för att illustrera sitt anförande. Nå, äfven jag skall fä be att få titta in i 

 ladugården och tillse, huru man nu för tiden i motsats till föredragandens an- 



