392 DISKUSSION. 



taganden hushållar där. Liksom inom skogsskötseln har ätven där framåt- 

 skridandet utpekat nya riktlinjer. Räntabilitetskrafvet är omutligt. 



Som vi veta, finnes det nu något, som heter kontrollföreningar. Innan 

 man hade sädana, hushållade man i ladugården pä helt annat sätt, mindre mål- 

 medvetet, mindre ekonomiskt, alltså mindre räntabelt. Då behandlade man 

 besättningen i en ladugård helt schablonmässigt såsom stundom beständen i 

 skogen, mera kollektivt, mindre individuellt. Detta sätt har man nu öfvergifvit; i 

 stället bedrifver man genom kontrollföreningen hvad jag skulle vilja kalla koindi- 

 vidskötsel. I kontrollföreningen bokföres hvarje ko af besättningen; man vill 

 se, huru hon betalar sitt foder, eller med andra ord huru hon förräntar sig, 

 och därvidlag har det visat sig, att det till en början är åtminstone 25 — 30 

 % af korna», som lefva pä de andras bekostnad. Utrangeras dessa oräntabla 

 individer, höjes nettoafkastningen. Det har också ofta visat sig, att ekono- 

 mien i ladugårdarna förut gått ganska dåligt ihop, men hvar felet egentligen 

 legat, har man icke riktigt kommit under fund med, förrän man fick kon- 

 trollförening. Då man genom kontrollföreningens bokföring såg, huruledes 

 somliga kor producerade smörfett till ett pris, som öfversteg, hvad man kunde 

 få för färdiga varan, blef det tydligt, hvad man hade att göra. Den nutida 

 kunnige landtbrukaren rangerar därför ut en oräntabel ko och lösgör ett ka- 

 pital, som jag tror, att han förstår att använda lika klokt, som han sköter 

 sin öfriga hushållning. Vare sig han sedan sätter in pengarna i banken 

 eller använder dem till komplettering af besättningen eller annat, ordnar han 

 det nog pä ett förståndigt sätt, och visst är, att han småningom rangerar ut 

 ur ladugården alla kor, som betala sitt foder och sin plats alltför ringa, och 

 ersätter dem, då sä låter sig göra, med ett nytt, räntablare släktet. 



Det är detta jag menar, att vi skogsmän också skola göra med träden 

 och beständen i skogen. Vi skola rangera ut, hvad som icke är eller kan 

 bli räntabelt, träd eller bestånd; därigenom förbättra vi lifsvillkoren och rän- 

 tabiliteten för det, som står kvar eller träder i stället. 



Om vi verksamt skulle kunna höja skogens afkastning, så måste vi upp- 

 draga lifskraftiga bestånd, där sådana ej finnas, samt gallra och Ijushugga 

 under en omloppstid, som bestämmes af den antagna räntefoten, hvilken bör 

 hållas så nära 5 % , som förhållandena tillåta. Beståndsvården fordrar, att 

 hänsyn tages icke blott till trädens olika förräntningsförmåga, utan äfven till 

 beståndets trefnad och utvecklingsmöjligheter. Man skall således icke, såsom 

 föredragshållaren ironiserade, låta slaktaren välja ut, hvad honom lyster i ladu- 

 gården och behålla skräpet, utan låta ägaren sälja, hvad som ur räntabilitets- 

 synpunkt gagnar hans hushållning icke blott för stunden utan äfven för framtiden. 



Skiljevägen mellan föredragshållarens skogshushållning och den, jag efter- 

 sträfvar, markeras af olika fordran på räntabilitet. Om uthålligheten råder, 

 såvidt jag förstår, ingen meningsskiljaktighet. Dock har föredraganden utta- 

 lat sig så sväfvande, utom hvad gäller räntabilitetsfrågan, att inan ej säkert 

 vet, hvar man har honom. Jag skall därför hålla mig till denna fråga, äfven 

 af det skäl, att föredraganden började sitt anförande med att citera följande 

 yttrande, jag fällt under diskussionen här 1907 gentemot hr Wallmo i rän- 

 tabilitetsfrågan: »skogen måste genom nettovärdet af årliga tillväxten allra 

 minst förränta sitt kapitalvärde på rot med gångbar ränta». Med gångbar 

 ränta menade jag 5 % . Föredragshållaren tycktes vilja ironisera häröfver och 

 önskade få ytterligare besked. 



