SKOGSBESKATTNINGSFRVGAN. 397 



stigundc, ha vi all anledning att se framtiden ljusare iin dem, som verkade 

 för blott femtio är sedan. 



Vi ma älven minnas af Zelléns i början citerade ord: »det är af största 

 vikt att utan större ingrepp i den fria förfoganderätten leda utvecklingen i 

 en god riktning.» 



1 hvarje fall ha vi, säsom jag förut antydt, en svaghet i vår skogslag- 

 stiftning; det är den omständigheten, att vi icke äga någon skogsstatistik. 

 Vi kunna tillföljd däraf ej göra några kalkyler i stort af verkligt värde. Ue 

 siffror, jag här angifvit, ha ju icke någon större tillförlitlighet. De siffror, 

 hvarmed virkeskai)italet angafs, är gissning, likaså det tal, som angaf årsaf- 

 verkningens storlek. Nuvarande tillvä.xten känna vi ännu mindre. \'id skogs- 

 värdsstyrelsernas sammanträde i december förra året väcktes en verkligt stor- 

 stilad motion af jägmästare Wedholm; en motion, som afsåg ingenting mer 

 och ingenting mindre än utrönandet af virkestillgängen och tillväxten i de 

 svenska skogarna. Skogsvärdsstyrelserna tillsatte en kommission att utreda 

 frågan och arbeta den framåt; och om vi verkligen till slut kunde komma 

 så långt, att vi visste något mer om våra skogar i stort, än vi nu göra, skulle 

 hushållningen blifva inledd i en betryggande riktning. Nu äro vi icke eniga, 

 om hvad som skall göras, vi känna hvarken virkeskapital, årlig afverkning 

 eller tillväxt, vi ha därför icke något stort gemensamt mål i skogsfrågan, utan 

 vi äro som skeppare, hvilka segla till hafs utan kompass. 



Såsom slutord skulle jag endast vilja uttala den förhoppningen, att riks- 

 dagen, när denna fråga kommer före där — och det skall den ju snart göra 

 — noga ville sätta sig in i hvad det gäller, ty rikstaxeringen är verkligen 

 en stor och betydelsefull sak. 



Jägmästare Annii Nilsson: Jag är den län.sjägmästare, som inledaren 

 åsyftade, då han talade om, att det »t. o. m. fanns länsjägmästare», som vid 

 meddelande af råd om skogsvård och afverkning lade beståndens räntabi- 

 litet till grund. Inledaren klandrade icke direkt den åtgärden, att jag fram- 

 hållit vissa skogsbestånd såsom varande icke räntabla, utan gällde den egent- 

 liga anmärkningen, att jag i samband med upplysningen om beståndens rän- 

 tabilitet icke yttrat mig om, på hvad sätt ifrågavarande markägare skulle an- 

 vända det kapital, han fick in genom afverkningen. Men, hm-u en med- 

 borgare använder sina pengar, är ju en sak, som en länsjägmästare ex ofFicio 

 icke har att göra med. Om en länsjägmästare blir tillfrågad om räntabili- 

 teten hos ett skogsbestånd, så har han enligt min uppfattning ingenting annat 

 att göra än att lämna de i(7.^upplysningar, han anser sig vara i stånd att 

 lämna. 



Då jag i egenskap af länsjägmästare meddelat skogsägare råd om skogs- 

 skötsel och skogsafverkning, har jag beständigt sökt framhålla, hvad jag själf 

 skulle göra, om jag vore i skogsägarens ställe. Andra synpunkter har jag 

 icke vågat tänka mig, att en länsjägmästare skulle kunna låta sig ledas af. 

 Öm jag själf äger en skog, som förräntar sig med 2 % , och jag vet, att 

 jag kan göra detta kapital bättre räntebärande på annat sätt, törs jag icke 

 säga, att jag skulle underlåta att företaga en omplacering af kapitalet. Jag 

 hor, alt inledaren skulle i samma ställning göra detsamma. Om jag lånar pen- 

 gar och betalar 7 % i ränta, men har skogsbestånd, som gifva blott 3 \ 

 i ränta, gör jag mig själf en dålig tjänst, om jag icke försöker minska min 



