skogsbeskaiiningskrAgan. 399 



sällsynt iliililitl njiitiiiiif^. I )cii en;i njutningen härledde sig ur inledningsföre- 

 draget, för hvilki-l jag är inledaren af hjärtat tack skyldig. Jag satt hela 

 tiden och njöt af detsamma, men icke minst af den orsaken, att inledaren, enligt 

 hvad jag tyckte, i denna ömtåliga fråga — som måste sticka så mänga — 

 begagnade sä anspråkslösa ord. Kniigt mitt förmenande använde han näm- 

 ligen icke starkare uttryck, än att han sade: vi skola vara försiktiga och 

 spara i)ä virkeskapitalct. Detta har jag själf försökt framhäfva under en 

 följd af är, säsoni mänga af deltagarna i mötet torde veta; jag har gjort det 

 i denna sal oc li äfven på andra ställen. Jag vill därför icke nu upptaga 

 herrarnas tid med att afhandla denna fråga. 



lag skall i stället tala om för herrarna, hvari den andra njutningen be- 

 stod, som jag nyss hade. Jo, när jag hörde, att inledaren i sitt föredrag 

 vågade vidröra det ifrågavarande ömtåliga änmet och säga, att vi skola spara 

 pä skogskapitalet, förstod jag, att min gode vän och gamle stridsbroder kap- 

 ten de Verdier skulle taga mycket illa vid sig, och herrarna märkte också 

 själfva hur hastigt han rusade upp för att gifva uttryck åt sitt misshag öfver, 

 att det fanns en skogsman, som vågade säga ifrån, att vi måste vara försik- 

 tiga och icke afverka våra 50-äriga, ja, kanske till och med 40-åriga skogar, 

 ifall vi skola lyssna till den s. k. ekonomiska ])rin(ipens fordran, att man 

 skall afverka efter skogens räntabilitet. 



Tiden tillåter mig likväl icke att närmare gifva mig in på detta viktiga 

 ämne. Jag bara vill gå ett par minuter med herr de Verdier genom ladu- 

 gården — han var ju där nyss — och tala om för honom en gammal ny- 

 het, att det finnes kontrollanter för att undersöka kornas mjölkningsförmåga. 

 Om en sådan då får se, att en ko icke mjölkar tillräckligt eller att hennes 

 jiroduktion icke står i ett förhållande, som motsvarar de öfriga kornas pro- 

 duktion, sä gallras hon visserligen ut, men det stickes in en annan i båset i 

 stället. Pä analogt sätt skulle man förfara med skogen, om jag förstod herr 

 <le Verdiers yttrande rätt. Detta duger dock icke, ty under det att vi hafva 

 mycket lätt att gallra ut en ko ur båset och sätta dit en annan i stället, 

 sä går det däremot icke så lätt för sig att plocka ut ett träd ur beståndet 

 och sticka dit ett annat i stället. Sä förhåller det sig åtminstone med 

 de skogar jag sköter, hur det är med herr de Verdiers, vet jag inte! Det 

 är gifvet, att man med fördel kan taga bort mänga träd ur beståndet, men 

 det är icke ögonblickligen, som man kan sätta dit andra träd i stället, fastän 

 de nog komma dit med tiden: det är därför man får vara litet försiktig. 



Här har nu också talats om taxering af våra skogar, och för min del 

 får jag säga, att jag riktigt längtar efter att fä en sådan taxering till stånd. 

 Då jag en gång i detta rum framlade en del tillväxtsiftVor, framhöll jag själf, 

 att de endast kunde vara approximativa; jag hade dock velat framlägga dem 

 för att visa, att något måste åtgöras. Saken är verkligen af en så vital vikt 

 för vårt land, att man icke har rättighet att i likhet med en del skogsägare 

 säga, att det ej är så farligt med denna afverkning af våra skogar. 



För att emellertid för några ögonblick återkomma till frågan om skogens 

 räntabilitet kunna vi icke komma pä det klara med den, därför att den icke 

 kan matematiskt bestämmas. Vi kunna icke utgå ifrån synpunkten att af- 

 verka skogen efter räntabilitetsprincipen, ty denna hvilar pä ett falskt be- 

 grepp. Men när icke ett automatiskt underlag gifves för en siflerkalkyl, då 

 \ill jag ej heller ge mycket för herrarnas diskussion i den saken. Det finns 



