I SKOTTSKA HÖGI.ÄNDKUNA. 47 7 



Afven i alliiiänt topografiskt afseende är öfverunsstämmelsen den största ; 

 stora, \iila, Ijrcda linjer i landskapet. 'l'ill och med den berömda (Ilen (larry, 

 som är luifvuddalen i vattendelarna mellan syd 0(-h norr är blott några kilo- 

 meter nedskuren med tvärbranta väggar. SjältVa bergskedjan är här något 

 lägre än flerstädes hos oss, större delen af densamma ligger mellan 300 — 

 Soo m. och endast få topi)ar nä öfver 1,200 — 1,30a m. 



.•\f stort intresse är ock att samma genomgående skillnad som råder mel- 

 lan fjällandska])et i Sverige och i Norge äfven träfias här. På Skottlands 

 västkust bli bergen högre, de breda, flacka dalarna ersättas af de tvärbrant 

 nedskurna, ut mot hafvet begränsas detta höga bergland af ett lågt abrasions- 

 iand; med ett ord landska|)Ct är här lika norskt som det inre höglandet är 

 svenskt. 



Det fmnes emellertid en stor och mycket viktig skillnad mellan de jämt- 

 länilskt-härjedalska fjällen och de stora skoglösa vidderna i högländerna och 

 denna är klimatet. Så snart man sätter sin fot i land i Sydskottland märker 

 man den stora öfverensstämmelsen i klimatiskt afseende, som måste finnas 

 mellan detta och sydvästra Sverige och Danmark. Floran är nästan identiskt ■ 

 densamma. Man vandrar timme efter timme och ser knappast någon enda 

 art, som ej är välbekant från nämnda del af hemlandet och än mer: de do- 

 minerande arterna äro desamma. ]5oken härskar liksom i Skåne och löfträden 

 trifvas rikligt och väl, särskildt synas almen och hagtornen vara ännu mera 

 gynnade af klimatet än hos oss, ty de äro rikliga, hvarhelst träd fått gå upp 

 och hagtornen när liksom gullregnet dimensioner, som man aldrig ser hos oss. 

 Murgrönans allmänna förekomst tyder pä mildare vintrar än våra, något som 

 också är fallet med de jiräktiga e.xemplaren af det sydamerikanska barrträdet 

 Araucaria imbricata, hvilket allmänt pryder trädgårdarna, men som icke 

 torde öfvervintra på kalljord i Sverige. 



I rätt stor omfattning ser man i Sydskottland jKirker och skogar; de 

 äro alla helt och hållet produkt af människans verksamhet, ehuru här och 

 livar finnas partier, som man antar existerat som trädbevuxna genom tiderna. 

 I hela det skottska låglandet dominerar som redan antydts löfskogen full- 

 ständigt och detsamma är fallet ett långt stycke upp i de dalgångar, som 

 skjuta in i högländerna (fig. i). Här och hvar finnas emellertid barrträd, 

 gran mera sällsynt och mest i enstaka e.xem])lar eller mindre grupjier, tall 

 ofta planterad i större bestånd. 



När man kommer in i högländerna märker man redan vid ett par hundra 

 meter ö. h. hurusom ])ä de här uppträdande, näringsfattigare kristalli- 

 niska bergarterna, löfskogen haft svårare att reda sig mot de våldsamma 

 angrepj), densamma af människan varit utsatt för. Ic:ke sä som om klima- 

 tet skulle lägga hinder i vägen för densamma förrän man når betydligt 

 större höjder, utan så att den ständigt angripen af människan och hen- 

 nes i detta afseende så synnerligen goda medarbetare fåret, får ge vika för 

 de af klimatet synnerligen gynnade växtsamhällen, i hvilka gräsen och fram- 

 förallt ljungen äro de härskande arterna. Det mest påfallande draget i hög- 

 ländernas natur är trädlöshetcn öfver stora områden samt ljunghedens ofantliga 

 utbredning. Det ena tiotalet kilometer efter det andra upprulla sig scenerier, 

 som fullständigt likna de egentliga fjällens hos oss och ännu i juni ligger i 

 detta fuktiga klimat på de högsta bergens nordsidor någon enstaka liten snö-j 

 drifva kvar. Mångenstädes och särskildt vid Kaledoniska kanalen ser man 



