482 GUNNAR ANDERSSON. 



Särskildt torde böra framhållas att vinden endast inom en ringa del af 

 landet torde vara ett hinder för skogens normala trifsel. Ingenstädes utom 

 inom västkustens skärgård, såg jag några träd, som visade någon nämn- 

 värd på\erkan af vinden. 



Hufvudorsaken till hedbildningen och skogens försvinnande är enligt min 

 uppfattning densamma i västra Sverige, i västra Norge och i de skottska hög- 

 länderna. Under här rådande fuktiga klimat med tnilda inntrar äro skogens, 

 ljunghedens och gräsängarnas i^äxtsamhällcn, hvarandra så ofantligt jämnspelta, att 

 det behöfves blott ett ringa ingripande af andra faktorer, här människan samt de 

 under hennes heiravälde stående: fåret och elden, för att jämnvikten skall tipphäfvas 

 och det ena eller andra samhället skall få öfvervikt. Ju längre västerut med af- 

 tagande solskenstid, tilltagande fuktighet och mildare vinter, desto starkare 

 blir ljungen och gräsen på skogens bekostnad! För de väldiga skottska he- 

 darnas uppkomst gäller sålunda i alla delar hvad Schager nyligen (Ymer 1909) 

 gjort gällande för de svenskas, blott i högre grad. Ljung och smärre partier 

 ljunghed ha troligen alltsedan istidens slut funnits i högländerna, liksom ock 

 ängsformationer, särskildt på sådana ställen där skogseld härjat. Så småningom 

 har dock skogen åter tagit dessa områden i besittning. Först med människans 

 uppträdande i större antal ändrade sig förhållandena. Genom hennes eldar 

 afbrändes vida större områden än förr"^ och hvad som lämnats af elden har i 

 senare tider fullbordats af afverkningen samt framförallt återvä.xten hindrats af 

 den stora mängden får, som under århundraden hållits. Trakt efter trakt har 

 sålunda förlorat alla möjligheter till skogens föryngring och ljungen har ut- 

 bredt sig öfver hela landet. Alldeles som Schager beskrifvit från Sverige har 

 kretsgången inskränkts till ljunghed — gräsmark. För att bättra på betet har 

 ljungen bränts på vissa mellantider, gräsen ha några år fått öfverhand och 

 fåren bättre bete. I den jämförelsevis näringsfattiga, af kiselsyrerika bergarter 

 bildade marken har betet blifvit sämre, ljungen ryckt in och får under ett 

 antal år härska, medan det för gräsen nödiga näringsförrådet ökas. 



Vid slutet af det i8:de århundradet torde denna utveckling ha nätt sin 

 höjdpunkt, hvad som då var kvar af skog i de skottska högländerna torde 

 ha inskränkt sig huh-udsakligen till parkartade bestånd af löfträd i de lägre 

 delarna samt ganska obetydliga tallskogsarealer på ett antal ställen i de högre. 



Röster ha nog genom tiderna gjort sig hörda, som visade på denna för 

 landets framtid föga glädjerika utveckling och yrkade på åtgärder till skogens 

 skydd och återplantering. Många omständigheter; jordfördelningen, den af- 

 sevärda inkomst för ögonblicket fårafveln gaf, skogens ringare värde i äldre 

 tider m. m. var dock ägnadt att tillvinna dessa röster ringa uppmärksamhet, 

 och faktiskt är att det måste slå en främling med den yttersta förvåning, att 

 ett intelligent och dådkraftigt folk kan tillåta de nu rådande förhållandena 

 att bestå. Den yttersta orsaken kan svårligen vara någon annan än de för 

 långt drifna konsekvenserna af manchesterdoktrinen ; den enskildes absoluta be- 

 stämmanderätt öfver jord som han äger, han må nu skada sitt land i fram- 

 tiden huru mycket som helst. 



^ Det var mig ej möjligt fullt säkert afgöra, om skogen i mossen vid Slochd Mor brun- 

 nit, ty lokomotiven tända nu årligen torfven här och stubbarna äro i senare tider starkt 

 brända. Dork vill det synas som om märken efter skogseld från äldre tider funnos. Sådana 

 sågos på stubbar i ett par andra mossar i trakten. Intressant var att inom ett afsevärdt om- 

 råde af mossen björken följt omedelbart på tallskogen, liksom fallet ju mångenstädes är i 

 norra Sverige efter skogseld. 



