KÖRSI.AG OM Al T Urr.VIA NUVARANDE SKOGSVÄRDSAKGIFTKR KIC. 549 



afverkas vare sig virket eller däraf framställd vara förbrukas inom landet 

 eller exporteras; dock med undantag för virke, som användes till husbehof. 



\'i förutse, att denna tanke skall möta invändningar från sådana in- 

 hemska virkesförbrukare, som hittills icke behöft räkna med denna afgift. 

 Bland sädana inhemska virkesförbrukare är i främsta rummet att räkna järn- 

 tillverkningsindustrien, hvilken dels direkt, dels i form af träkol förbrukar 

 högst betydande kvantiteter virke. Knligt gjorda beräkningar uppgår järn- 

 tillverkningens virkesförbrukning till nära 6 millioner kubikmeter årligen, 

 under det att i)appersmasseindustrien och sågverksindustrien förbrukar respek- 

 tive 4 '/, och 7 millioner kubikmeter. En annan industri, som för närva- 

 rande är befriad frän skogsvårdsafgiften, är ])a])perstill\erkningen. Ser man 

 saken från skogsvårdssynpunkt, synes emellertid näppeligen anledning fmnas 

 att göra åtskillnad mellan det virke som förbrukas inom landet och det som 

 exporteras, utan torde med allt skäl böra upi)ställas det kraf, att all virkes- 

 förbrukande industri bör lämna sin tribut till skogsvården. Det nuvarande 

 systemet har gifvctvis till följd, att i mänga län tillgången på skogsvårdsme- 

 dcl icke står i proportion till virkesförbrukningen. Det har t. ex. beräknats, 

 att inom Örebro län industriens årliga virkesförbrukning up|)gär till omkring 

 1Y2 million kubikmeter, däraf emellertid omkring i'/, million åtgår för 

 järntillverkningen och alltså icke för närvarande lämnar något bidrag till 

 skogsvården. Afven inom Västmanlands och Kopparbergs län faller den vida 

 största delen af den årliga virkesförbrukningen på järntilherkningen. Att 

 också pä flera håll skogsvärdsstyrelserna ansett sig hafva otillräckliga medel 

 till sitt förfogande, är ju välbekant, och detta förhållande har inom Riks- 

 dagen föranledt motioner i syfte att skafta bidrag till de på skogsvärdsmedel 

 fattiga länen från sådana län, som ansetts hafva öfverflöd. Vi kunna ej 

 underlåta att framhålla den mening, att den riktiga utvägen att tillgodose 

 de behöfvande länen är att genomföra grundsatsen om skyldighet för all 

 skogsförbrukande industri att likformigt bidraga till skogsvärden. 



Måhända skola invändningar mot förslaget också möta frän annat häll. 

 Ar den tankegäng riktig, som gjorts gällande under behandlingen af den i 

 år antagna lagen om skogsaccis, nämligen att afgifter, som läggas å afver- 

 kadt virke, oberoende af hvem som i första hand har att erlägga dem till 

 slut i större eller mindre grad återvältas på jordägarna, så skulle en omlägg- 

 ning af skogsvårdsafgiften i den af oss angifna riktning i större eller mindre 

 mån innebära en ökad tunga för ägarna af skogsmarken. Det synes oss 

 emellertid att en lämplig utväg är för handen att bereda ägarna af skogs- 

 marken ersättning för den ökade tunga, som eventuellt drabbar dem, nämli- 

 gen genom att gifva ägaren företrädesrätt att för skogsvårdsändamål erhålla 

 bidrag ur de skogsvårdsafgifter, som utgått för virke frän hans mark. Ett 

 dylikt system har nyligen (lag den 8 augusti 1908) införts i Norge. All 

 anledning är att antaga, att ett sådant system skall verka till skogsvårdens 

 fromma, men det torde ej kunna användas i Sverige, med mindre skogs- 

 vårdsafgifternas upptagande anförtros åt lokala myndigheter. Om likväl, så- 

 som af oss ifrågasatts, afgiften upptages för allt virke utom husbehofsvirke, 

 ligger det i sakens natur, att inkasserandet får anförtros åt lokala myndig- 

 heter. Detta torde emellertid ej möta svårigheter, sedan genom lagen om 

 skogsaccis ett system för afgifters upptagande kommunvis på förhand är i 



