27 



ock af den yttre formen; hos en ganska tydlig kristall af 

 ersbyit har jag nemligen funnit följande planer: 110.110. 

 010.201 . 111 . 100*). Planet 100 är särskilt anmärknings- 

 värdt såsom jemförelsevis sällan uppträdande hos fältspats- 

 arterna. För öfrigt skiljer sig ersbyiten från de öfriga fält- 

 s|5atsarterna äfven genom sin brachydiagonala spjelkbarhet 

 (1. c); endast hos den s. k. loxoklasen förekommer enligt 

 Breithaupt en sådan. Då slutligen härtill kommer, att ers- 

 byiten äfven i afseende på sin specifika vigt företer en ano- 

 mali — genom några bestämningar häraf har jag nemligen 

 funnit den variera mellan 2,57 och 2,67 — så inser man 

 lätt, att denna fältspatsart icke kan förklaras i enlighet med 

 Tschermaks theori. 



Förhållandet mellan ersbyiten och de öfriga fältspats- 

 arterna låter deremot lätt förklara sig genom deras uppställ- 

 ning i serier, motsvarande kolföreningarnas homologa serier 

 enl. följande schema: 



I. (R=Al;R=Na,Ca). II. (RWl,B:R=Ka,Na,Ca,Ba). 



(SieRjRj 0,g . . . Albit . . . Orthoklas . Adular. 



(Sij „ „ ) 0^^ . . . Oiigoklas Loxoklas. 



(Si^ „ „ ) 0,2 . . . Andesin Hyalophan. 



(Sig „ „ ) Ojo . . . Labrador Ersbyit. 



(Sij „ „ ) O g . . . Anorthit Danbrerit. 



Beräknar man enligt dessa formler den procentiska 

 sammansättningen för plagioklas-arterna af serien I, så fin- 

 ner man, att i sjeltVa verket de flesta analyser öfverens- 

 stämma med dem, och de öfriga förklaras lätt såsom bland- 

 ningar utaf tvänne närstående species, mest i förhållande af 

 lika molekyler, hvarigenom man kommer till en albit-oligo- 

 klasfältspat, en oligoklas-andesin o. s. v. — Sannolikheten 

 för detta betraktelsesätt bestyrkes deraf, att äfven andra mi- 



*) Jag har i denna afhandling begagnat mig af det Millerska 

 beteckningssättet för dess enkelhets skull. Det är emedlertid såsom 

 bekant lätt att öfverföra de Millerska formlerna i de Naumanska ge- 

 nom att taga de reciproka värdena för indices. 



