35 



12. Torro, Tammela, gulaktigt hvit . . . 66°— 67°. 



13. Kalajäi-vi, hvit 62°. 



14. Pitkäranta, Impilaks, mörkgrön . . . 60° — 61°. 



15. Lappmarken, hvit 55° — 65°. 



II. Optiska axelplaiiet parallelt uied eii af slagliiiierua, 

 d. ä. med bracliydiagoiialeii. 



Opt. vinkel. 



16. Ur kalksten från Kuopio 25°— 30°. 



17. Lupikko, Impilaks 15o_20°. 



18. Tallbacka o. Hästhags kalkbrott, Svarta 15°- 20°. 



19. Ersby, Simonby m. fl. kalkbrott! Pargas 15°. 



20. Rautsuo, Suomusjärvi 15°. 



21. Hoponsuo, Impilaks 10°— 15°. 



22. Röhkälä, Nummis 10°— 15°. 



23. Winnikby, Helsinge 10°. 



Denna sammanställning utvisar, att de tvenne grupper, 

 hvilka man kan särskilja med afseende på det optiska axel- 

 planets läge, äfven skilja sig i hänseende till sjelfva axlar- 

 nes större eller mindre lutning. De äro för öfrigt olika re- 

 dan till det yttre, i det nemligen de till första gruppen hö- 

 rande glimmervarieteterna äro enfärgade, merendels ljusa, då 

 deremot de till den andra hörande äro flammiga genom om- 

 vexlande mörka och ljusa partier. Äfven i paragenetiskt 

 hänseende förete de den åtskilnad, att de förra städse an- 

 träffas tillsammans med qvarz eller fältspat, vanligen i peg- 

 matitgranit, de sednare åter i kornig kalksten. De förra 

 höra till ^det glimmerspecies, som man betecknat med nam- 

 net Muscovit, de sednare åter till Phlogopit. 



Af denna undersökning synes således framgå, att den 

 s. k. phlogopiten skiljer sig från muscovit i optiskt hänseende 

 icke blott genom en mindre axelvinkel, utan ock genom ett 

 brachydiagonalt axelläge. Sénarmont (1. c.) och Grailich 

 (Sitzungsb. d. Akad. zu Wien, 1854 p. 536) uppgifva visser- 

 ligen hos några glimmervarieteter med en större optisk vin- 

 kel ett brachydiagonalt läge hos axelplanet. Men då de vid 

 bestämningen häraf icke kunde begagna sig af slaglinierna. 



