50 



kan dessa bevis nu må ega, öfvertygad som jag är om att 

 de skola framdeles ökas så väl till antal som intensitet, då 

 mossornas morfologi, som ännu är så försummad, blifvit mera 

 utforskad. 



Lefvermossorna visa en högre utvecklingsgrad än blad- 

 mossorna, i det deras (de förras) organer äro vida mångfor- 

 migare eller mera plastiska, om det tillätes mig begagna 

 detta uttryck. Dessutom äro de förra öfverlägsna genom föl- 

 jande mera framstående egendomligbeter. Af en spor upp- 

 kommer endast en enda ny planta; protonemat är kort, van- 

 ligen tjockt och föga eller alls icke grenigt, ja hos Pellia 

 kan man knajipt våga påstå att något dylikt ammstadium tin- 

 nes, utan att de celler som sammansätta dess spor, äro, med 

 undantag af den udda rotcellen i dess smalare ända, alla 

 stamceller, hvarigenom densamma närmar sig till groddkulan 

 hos Orchidece, Pyrolacece m. fl. fröväxter. Hos vissa frön- 

 dosa former, såsom Pallavicinia Lyellii, Hymenophyton Dum. 

 (Sympliyogyna M. N.) m. fl. finna vi i stammen en kärl- 

 knippa af mer och mindre tydliga spiralceller, samt hos an- 

 dra lefvermossor flera olika slag förtjockade celler, såsom 

 spriiiglrådar m. m. Hos Marchantia-8[&>gi&i är närvarande 

 ett särdeles väl utbildadt sambladigt svepe, omslutande flera 

 fruktsvepen, detta egendomliga organ, som saknar hvarje 

 motsvarighet hos bladmossorna. De äro aldrig synoica, utan 

 vanligen dioica. 



Härtill kommer den mångformiga groningsprocessen. 

 Så är hos Marchantiaceie, JiDigermaniacece frondosce och 

 Anthocerotacew protonemat mycket litet, nästan klotrundt och 

 lökformigt, samt föga afgränsadt från den nya plantan; hos 

 Frullania, Eadula m. fl. visar det sig under form af en disk- 

 formig skifva, som ger upphof åt en ny växt; hos Junger- 

 maniacem foliosce med runda och hela blad är det något 

 mera utdraget, tjockt och föga eller oftast alls icke grenigt; 

 hos J. foliosce med klufna blad deremot mera grenigt, lång! 

 och smalt, samt bildadt af blott en enda cellrad, så att de- 

 ras protonerna närmar sig till det hos bladmossorua, fastän 

 hos dessa sediiare konstant flera nya plantor uppkomma från 



