52 



ständigt sluten (Ricciece och Sphwrocarpece) samt utsläpper 

 sporerna endast genom fruktväggens förmultning, alldeles så- 

 som förhållandet är hos de lägst utvecklade bladmossorna; 

 endast hos Anthocerotacece finna vi en midtelpelare och hud- 

 öppningar i de begge fruktbladens utsida. Fruktskaftet ut- 

 växer först sedan frukten förut mognat. Sporerna äro blan- 

 dade med springtrådar och är deras j^thinna tjockare och 

 högre utvecklad än hos bladmossorna, genom att hon, liksom 

 den på thallogamernas sporer, är försedd med vackert ut- 

 bildade kanter, lister, knölar, taggar m. m.; Pellia-s^oxen 

 är redan särskildt afhandlad. Antheridierna äro cylindriskt 

 aflånga eller klotrunda, oftast långt skaftade och utan köns- 

 trådar, som, då de finnas närvarande, ej sällan äro bladlika; 

 de äro samlade antingen i platta hufvuden, hvari de ligga 

 insänkta, eller anordnade efter bålens medellinea, eller ock 

 sitta de i långt utdragna ax eller i skärmvinklarne nedom 

 pistillidierna (infl. paroica). 



I sjelfva verket synas Hepaticce i sitt förhållande till 

 Bryineoi något påminna om Dicotyledonernas till Monocoty- 

 ledonerna. Ty de förekomma hufvudsakligen mellan vänd- 

 kretsarne; de bilda inga mossängar; de äro saftiga och spröda, 

 samt innehålla så väl etheriska oljor som ofta färgämnen; de 

 äro i afseende på organernas form och utveckling vida mera 

 månggeslaltade, än uppbär dei-as stam blad, än är han der- 

 jemte bållikt utplattad, samt innefatta de mossverldens både 

 högsta (Marchantia) och lägsta former (Ricciece, Sphcerocar- 

 pem och NototJiylas). Deras blad och skärm äro ofta mot- 

 satta och hopvuxna. Många af de frondosa arterna, såsom 

 Aneurce, närma sig äfven i afseende på det vegetativa syste- 

 mets form, byggnad och utseende ej obetydligt till vissa af 

 Fodostemaceoe, en familj som i organernas allmänna bildning 

 atår synnerligen lågt bland Dicotyledonerna. 



Den högsta gruppen af lefvermossorna anser jag vara 

 Marchantiacea' , med dess bäst utvecklade typ, Marchantia 

 polymorpha. Alla ega de nemligen två olika former af rot (?)- 

 celler, af hvilka det ena slaget, med nubblika förtjocknin- 

 gar, är för dem någonting särdeles utmärkande; stammen 



