60 



man vanligen kallav härstamning, och icke heller på språket 

 allena. Hvilken åtskilnad mellan Hellener och Inder, mellan 

 Perser, Romare, Germaner, mellan Kelter, Litauer och Sla- 

 ver, mellan Fransoser, Spaniorer och Rumäner! Alltså der- 

 före att Rumäner, Fransoser och Spaniorer tala beslägtade 

 språk, hafva de ännu ej gemensamma stamfäder eller ge- 

 mensam härkomst; det följer häraf blott, att en gång på dessa 

 folks förfäder ett politiskt liksom andligt dem vida öfverläg- 

 set folk utöfvat ett mäktigt inflytande, och emedan Hellener 

 och Inder i sina språk stodo hvarandra ännu närmare, än 

 dessa folksindivider nuförtiden stå till hvarandra samt äfven 

 hade många beröringspunkter i religionen, så följer häraf, 

 att ett stort högtbegåfvadt folk engång i Hellas och Indien 

 vunnit politisk och andlig makf*"*. 



^■'Men språkvetenskapen tyckes lära, att detta indoger- 

 manska urfolk eller de äldsta Indogermanerne lefde på de 

 nejder, der vi ännu finna deras hufvudmassa, samt att från 

 sydöstra Ryssland genom de turanska stepperna till Eran, 

 men icke omvändt från Eran till sydöstra Ryssland, inbrott 

 egt rum.**"' (Af detta författarens yttrande framgår, att han 

 hyllar den nya åsigten angående de indogermanska folkens 

 urhem, hvilken, såvidt jag erinrar mig, på allvar förut blif- 

 vit framställd af Benfey, och hvarom jag lemnat några noti- 

 ser i Societetens ^^Öfversigt^^ 1869, s. 10 f.). 



'""Utgör nämligen urhemmet för Indogermanernes folk 

 och språk verkligen slättlandet och det låga bergslandet af 

 midtel- och ost-Europa, äro folk och språk derstädes upp- 

 komna, så måste talrika beröringspunkter förefinnas emellan 

 den indogermanska och dess omedelbara granne, den finska 

 språkstammen. Finna vi nu i Finskan ett mycket stort antal 

 ord, hvilka äfven förekomma i Slaviskan, Tyskan och Nor- 

 diskan (=^ Skandinaviskan?), så kunna vi väl i många fall 

 icke bestrida möjligheten af senare lån; dock den finska 

 språkskatten uppvisar äfven uteslutande samgods med språk- 

 förrådet hos sådana indogermanska folk, med hvilka Finnar- 

 ne, såvidt man känner, aldrig kommit i beröring, och anta- 

 let af dessa ord är vida större, än att man kunde nöja sig 



