49 
säger Ahlqvist alldeles riktigt om de förut anförda orden, att 
de skola njutas”. Närmast hänför sig deras bildning till 
andra ord i språket, och i hvarje fall måste sjelfva rotbety- 
delsen kunna bestämmas. Scherer i sin ”zur Geschichte der 
deutschen: sprache” går så långt, att han anser det för den 
empiriska språkforskningens uppgift att förklara språkets ur- 
sprung, samt antar såsom afgjordt, att ett sammanhang bör 
kunna uppvisas mellan sättet för ljudens frambringande och 
det som de beteckna. Att tala om ett onomatopoeticon för 
synsinnet, ett annat för hörseln, är ensidigt. ÅÄskådningen 
är allmän, hänförande sig till sinnena i allmänhet, derföre 
springer i många ord betydelsen öfver från det ena sinnet 
till det andra. BSärskildt i finskan är denna vexling ytterst 
vanlig, bevisande språkets sinliga styrka t. ex. kajan lysa, 
återskalla, kilkeä gäll, skimrande, kilkutan låta skimra, klin- 
ga, kima skarp, het, gäll, glänsande o. s, v. 
Ännu vådlfgare för all vetenskaplig forskning är yrkan- 
det, att språkkänslan i vissa fall skall få afgöra, huruvida 
ett ord är lånadt eller icke. Som bekant undergå lånorden 
under tidernas lopp en sådan omgestaltning, att snart nog 
de främmande dragen fullständigt omgestaltas. Hvem kunde 
väl se eller med sin språkkänsla förnimma, att de tyska 
uttrycken diehten und trachten, schreiben, dauern, fiöte, 
grotte, kette, kerze och otaliga andra i grunden icke äro 
tyska, utan latinska, utbrister den på det jämförande indo- 
germaniska språkområdet så framstående Leo Meyer, för när- 
varande professor i komparativ språkforskning vid universi- 
tetet i Dorpat. ”Dariäber zu entscheiden kann nie der unmit- 
telbare eindruck, den ein wort macht, ausreichen. Entschei- 
den kann hier nur die geschichte der sprache”, 
Ännu en anmärkning af allmännare art bör jag beröra, 
den gäller ordningen för ordens upptagande i ordboken samt 
orsaken hvarföre några ord, ehuru tydliga derivater, äro upp- 
förda under skild nummer, Det senare har skett, i händelse 
de beslägtade språken hafva att uppvisa likartade bildnin- 
gar, så i fråga om det intransitiva tiedyn (n:o 425), hvar- 
est tillika såsom vanligt dess förhållande till den ursprung- 
4 
