63 
ren, hvilket enligt vanliga ljudöfvergångar för de vestfinska 
språken står för isun och derföre ganska nära sammanfaller 
med syrj. ig-ni. Den inhemska benämningen på mjöl synes 
sälunda på flerfaldigt vis ursprunglig, något som indirekte' 
äfven framgår ur den finska folkgrenens långvariga bekant- 
skap med åkerbruk. Men äfven om man icke vill erkänna 
ofvanstående härledningar. hvilka dock ömsesidigt stöda hvar- 
andra, finnes för f. java, jauho, liv. jov omedelbar anslut- 
ning till liv. jövv, juvv wetzen, schleifen, schärfen, som icke 
kan härledas ur ett lånord med betydelse mjöl. 
N:o 454 och 456. Fördelningen af terä på två sär- 
skilda numror på grund af de skilda betydelserna korn i sä- 
desvexter och bett är motiverad af bemödandet att framhålla 
gemensamheten i grundåskådningen ”framskjuta, uppsvälla” 
och ”skarp, hvass”, hvilka modifikationer genomgå roten tar 
i n:o 446—464. Derigenom kunde terä korn omedelbart an- 
sluta sig till terho, terska ekollon och terne, samt å andra 
sidan terä bett till votjak. tir yxa, cer. ter, tir bett oeh 
ung. tör dolk. Jag har icke härmed sammanstält terva, men 
väl i en anmärkning påpekat möjligheten af dess härledning 
ur den finska roten. i 
N:o 496—98. Här gäller samma anmärkning; orden 
äro förda på särskilda numror i grupper, hvilka med hvar- 
andra närmare öfverensstämma. Talka i betydelsen fot är 
för Lönnrot okändt, och högst tvifvelaktigt är, huruvida man 
kan bringa detta i förbindelse f. jalka. Att deremot, såsom 
hr A. gör, förena begge de sistnämda med mordv. pilge stri- 
der mot alla reglor för ljudens öfvergång i hvaraudra, då 
intet enda säkert exempel på en sådan öfvergång torde kunna 
uppvisas. Lika omotiverad är anmärkningen att jag vid det 
est. töbt sjukdom n:o 533 icke upptagit det enligt A. der- 
med identiska f. potea, hvari ordets konsonanter vore omka- 
stade, utan i stället anfört det ”halfonomatopoetiska verbet” 
tepertyä, som med det förra ej hade något gemensamt. Hvad 
ett halfonomatopoetiskt ord i språket egentligen skall betyda 
är för mig en gåta, då jag hyllar uppfattningen att äfvon de 
ostridigt onomatopoetiska orden icke äro tillfälliga bildnin- 
