Spår af dualis i ett par af Finlands svenska 
dialekter. 
AT 
4. O. Freudenthal. 
I min afhandling ”Uber den Närpesdialect” (intagen i 
Societetens Bidrag till kännedom af Finlands natur och folk 
30:de hft.) har jag å sid. 145 i anm. 1 redogjort för det i 
denna dialekt förekommande egendomliga pronomen för 2 
pers. sing. et. Detta, såsom sällan brukadt annorlunda än 
efter verbet, har jag sökt förklara genom hänvisning till må- 
lets böjelse att apokopera slutljudande vokal, hvaraf kunde 
anses uppstå nödvändighet att genom inskjutande af ett obe- 
tonadt själfljud skilja verbet från det följande pronomen, 
således hor tu — hor t — hor et. Eller ock — gissar jag 
— hafva vi i detta et en återklang af den forna ändelsen i 
2:dra person singul. af de starka verbens preteritum indiea- 
tivi, en ändelse, som möjligen under ett äldre utvecklings- 
skede innehaft ett vida större område. 
Ingendera af dessa båda förklaringar ansåg jag fullt 
tillfredsställande och jag är nu så mycket mindre böjd att 
vidhålla dem, som enisenare gjord upptäkt sätter mig i 
stånd att afgifva en tredje, hvilken, om icke absolut viss, 
dock enligt min tanke innebär en hög grad af sannolikhet. 
I mellersta Nyland (Esbo och Helsinge socknar) har nämli- 
gen samma et nyss återfunnits såsom 2:dra persons prono- 
men, men i pluralis, motsvarande högsvenskans Ni, hvilket 
äfvenledes finnes i målet och där användes såsom tilltalsord 
dels till flere, dels till en enda men vanligen äldre person. 
Det omväxlar! i senare användningen med et, dock så att 
detta blott nytjas efter verbet, likasom i Närpes. 
” 
