Detta et anser jag nu vara det fornsvenska (och forn- 
norska) tt, personl. pron. för 2:dra pers. dualis, hvars i för- 
svagats till e enligt en vanlig ljudlag (jfr fsv. vit med nysv. 
vett, fsv. mit, nysv. mitt med Nyl. och Närp. mett m, fl). 
Jag föreställer mig att i de båda nämda nyländska sock- 
narna det duala et fordom användts på samma sätt som dess 
motsvarighet id ännu i dag i vissa trakter af Dalarne (Mora, 
Älfdalen), nämligen både såsom dualis och pluralis, intill 
dess att endast den plurala betydelsen kvarstod och ordet 
blef synonymt med ni. I likhet med detta användes det 
sedan såsom höfligare tilltalsord, i st. f. det förtroliga du, 
till blott en enda person. — I Närpes var utvecklingsgången 
enahanda, men den ursprungliga betydelsen af et vardt där 
ännu mera fördunklad, så att man af ordets bruk som till- 
talsord till en person förleddes att anse det vara singularis 
och för den skull gjorde det liktydigt med tu: du. Orsaken, 
hvarför det nytjas blott efter verbet (ytterst sällan före), 
återstår ännu att utreda. 
0-&0- 
